Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Щербініна Євгена Миолайовича, звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , треті особи - [INFO] , служба у справах дітей Краматорської міської ради, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог вказано, що від шлюбу сторони мають двох дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між сторонами була усна домовленість щодо виховання та мешкання дітей з матір`ю в квартирі за адресою: [ADDRESS] . При цьому відповідач не здійснювала належний догляд за дітьми, використовувала надані позивачем кошти тільки в особистих цілях, а не в інтересах дітей, часто залишала їх вдома самих. Починаючи з березня 2024 року, після того, як відповідач вигнала сина з квартири, останній проживає з батьком та його новою родиною. З огляду на викладене, позивач просить суд встановити фактичне місце проживання сина з ним за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.12.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито підготовче провадження у справі. Відповідач надіслала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що син самостійно визначив своє місце проживання разом з батьком, при цьому відповідач ніяким чином не перешкоджала проживанню сина з батьком і не оспорювала можливість такого сумісного проживання. Таким чином між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] . Позивач надіслав відповідь на відзив, в якому зазначив, що хоча [PERSON] і досяг 16 річного віку, проте не набув повної дієздатності, у зв`язку з чим відповідальність за його дії несуть батьки. Представник [INFO] через систему «Електронний суд» надіслав письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позову. Крім того, зазначив, що даний спір стосується сфери публічно-правових відносин, оскільки у разі задоволення позову, у позивача будуть наявні підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити у повному обсязі. Також на питання головуючого, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, зазначив, що метою цього позову є отримання статусу багатодітної родини. Представник відповідача у судовому\~засіданні зазначила\~про відсутність\~предмету спору,\~оскільки дитині\~виповнилося 16\~років і\~він самостійно визначив своє місце проживання з батьком. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецькій області від 10.05.2008 року, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що 10.05.2008 року зроблено актовий запис № 218. Від даного шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління від 27.05.2008 року, актовий запис №723 та доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2023 у справі № 243/4762/23, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.01.2024 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Листом БПП\~в містах\~Краматорськ та\~Слов?янськ УПП\~в Донецькій\~області від\~15.01.2025\~року повідомлено,\~що 06.01.2025\~року нарядом\~патрульної поліції\~був опрацьований\~виклик «Зникла\~дитина»,\~який був\~зареєстрований Краматорським\~районним управлінням\~поліції Головного\~управління Національної\~поліції в\~Донецький області.\~За результатом\~виклику,\~факт зникнення\~дитини \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~був підтверджений,\~на місце\~було викликано\~слідчо-оперативну\~групу.\~Будь-які\~документи,\~щодо факту\~зникнення дитини\~06.01.2025\~року працівниками\~БПП в\~містах Краматорськ\~та Слов?янськ\~УПП в\~Донецькій області\~не складались. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] №01-49/339 від 07.02.2025 року, після розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , залишились проживати в родині матері - [PERSON] , [INFO] . З часом між матір`ю та сином виникло непорозуміння та склалися конфліктні відносини. В березні 2024 року [PERSON] , [INFO] , самостійно вирішив проживати разом зі своїм батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Спеціалістами служби у справах дітей Краматорської міської ради була відвідана адреса проживання [PERSON] , [INFO] , та обстежені житлово-побутові умови проживання. Батьком, [PERSON] , створені всі необхідні умови для проживання та повноцінного розвитку його сина: є окремі кімната, спальне місце, чиста постільна білизна, комп`ютер, стіл для онлай-занять, одяг та взуття за віком та сезоном. Під час бесіди [PERSON] , [INFO] , пояснив, що свою мати він любить, поважає, спілкується з нею, але бажає проживати разом зі своїм батьком, [PERSON] , стосунки між ним та батьком доброзичливі, з батьком йому проживати зручно та комфортніше. Із бесіди з матір`ю, [PERSON] , [INFO] , встановлено, що вона не заперечує, щоб неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживав разом з батьком, [PERSON] . Згідно інформації Краматорської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 з профільним навчанням Краматорської міської ради Донецької області, батько займається вихованням, навчанням та розвитком свого сина - [PERSON] . Орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважає, що вирішення питання щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в родині батька, [PERSON] , [INFO] , в судовому порядку є недоцільним, про що складено висновок №01-49/339 від 07.02.2025 року. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Згідно ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом щодо визначення місця проживання сина, який і так на момент подачі позову фактично проживав і наразі продовжує проживати з батьком, при цьому матір не заперечує щодо місця проживання дитини з батьком та не наполягає на зміні місця проживання дитини. Даний факт був встановлений письмовими доказами та підтверджений у судовому засіданні. Також суд зауважує на тому, що наразі [PERSON] досяг шістнадцяти років, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 160 Сімейного Кодексу України, у разі якщо батьки проживають окремо, може самостійно визначати своє місце проживання. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що спір має бути «реальним» та «серйозним»; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; і, насамкінець, результат провадження повинен мати «безпосереднє вирішальне значення» для відповідного права, при цьому самих лише опосередкованих зв`язків або непрямих наслідків для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції недостатньо (рішення у справі «Бака проти Угорщини» (Baka v. Hungary), пункт 100, та рішення у справі\~«Денісов проти України»\~[ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 44, від 25 вересня 2018 року). Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, надавши оцінку доказам, суд доходить висновку, що позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування обставин, викладених у позові, зокрема, доказів вчинення позивачу перешкод з боку відповідача щодо проживання з ним спільного сина, що свідчить про відсутність реального спору між сторонами і недоведеність порушення прав позивача. Подібний висновок викладений, зокрема, у постанові\~Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №127/16211/23. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed