Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. На обґрунтування вимог позивач зазначає, 28 квітня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 359. Даний шлюб було розірвано 04 жовтня 2022 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 176. Перебуваючи у шлюбі, 14.03.2020 року подружжям за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 36,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру було зареєстровано на ім`я відповідача. Оскільки дійти згоди про поділ чи про порядок користування спільним майном з відповідачем, у позивача не вийшло, вона була змушена звернутися до суду з даним позовом. На підставі цього просила розподілити спільне сумісне майно подружжя у вигляді однокімнатної квартири загальною площею 36,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за позивачем право власності на (одну другу) частину однокімнатної квартири загальною площею 36,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив. 28.02.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Петренко Я.В. подано відзив на позовну заяву, в зазначено, що з вимогами Позивача Відповідач не погоджується, та викладені наступні заперечення проти позову. [PERSON] та [PERSON] , дійсно перебували у шлюбі з 28.04.2018 року по 04.10.2022 рік, про що Позивач надала підтверджуючі документи. Під час шлюбу 14.03.20 року була придбана спірна квартира. Оригінали правовстановлюючих документів у Відповідача, копія надається до суду. Після дослідження матеріалів матеріалів цивільної справи, майно придбавалось за кошти відповідача. У Відповідача була у власності до укладення шлюбу власна двокімнатна квартира у м. Дніпро, яку він придбав 04.02.2017 р. та продав 17.02.20 року щоб придбати іншу квартиру у м. Ірпінь. Одразу після продажу своєї власної квартири 21.02.20 року Відповідач уклав попередній договір купівлі-продажу спірної квартири. Продаж власної квартири було здійснено за 404 000 гривень, Відповідач доклав власні кошти та оплатив вартість нової квартири, вартість якої склала 527586 гривень. На підтвердження наявності власних особистих коштів у Відповідача було надано відомості з державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела доходу від 26.02.24р. в електронному вигляді. Зазначені відомості підтверджують дохід від продажу нерухомого майна (вищевказаної квартири в м. Дніпро), а саме 404 000 грн та дохід від продажу рухомого майна власного автомобіля за 53 320 грн. восени 2018 року. Крім того у Відповідача були валютні заощадження понад 11000 тис доларів США , що на той час склало 274 000 гривень, що дозволило Відповідачу повністю оплатити вартість нової квартири. (квитанції про валюто-обмінні операції додаються). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Спірна квартира була придбана на особисті кошти Відповідача, саме тому право власності і було оформлене на Відповідача, з чим і погодилась беззаперечно Позивач, адже вона не приймала фінансової участі в придбанні спірної квартири. Щодо розміру витрат щодо складання позовної заяви про поділ майна подружжя, що складається всього з однієї квартири не відноситься до категорії складних справ та не потребує вивчення великої кількості документів, натомість Позивач надає акт виконаних робіт, в якому розрахована вартість дублюючих дій: вивчення документів, складання інформаційної довідки та складання позовної заяви разом оцінене у 14000 грн, що не відповідає критерію необхідності та середній вартості аналогічних послуг, складають в середньому від 5000 до 8000 грн. Крім того Позивач не надав інформаційну довідку, тому оцінити необхідність її виготовлення не вбачається за можливим. Вартість складання позовної заяви на 3 сторінки завищена. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, які Відповідач очікує понести в зв`язку із розглядом справи та буде сплачений після винесення судом рішення по справі складає 22000 грн. На підставі цього просили відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 23.10.2024 року від представника позивача [PERSON] адвоката Ткачука В.В. були подані додаткові пояснення, в яких зазначалося, що Відповідач у своєму відзиві зазначає про факт придбання квартири виключно за свої кошти та надає сумнівні докази, які не мають значення для цієї справи. Повідомлялося суду що позивач відзив не визнає та категорично заперечує з приводу позиції викладеної у відзиві. Позивачем було долучено докази із реєстраційної справ, а саме основний договір купівлі продажу квартири від 14.03.2020 року. Відповідач додає до справи із відзивом попередній договір купівлі продажу квартири, на який він посилався та решту виписок про отримання відповідачем, інших видів доходу, проте дані виплати були здійснені після купівлі продажу квартири та не мають ніякого значення для даного предмету спору. Зазначалося, що позиція відповідача про продаж своєї квартири від 17.02.2020 року, також є сумнівною, оскільки такі обставини повинні бути підтверджені іншими документами та доказами, які мають юридичне значення. Будь-яке рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. 01.11.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Петренко Я.В. через систему «Електронний суд» також були подані додаткові пояснення в яких зазначалося,що ухвалою суду від 16.09.2024 року було закрите підготовче провадження. В свою чергу вісі докази та пояснення, а також сумніви щодо доказів сторони подають до закінчення підготовчого засідання, якщо не доведуть, що подані докази не могли бути подані раніше. Зазначалося, що твердження Позивача про неналежні та сумнівні докази не відповідають обставинам справи, адже подані Відповідачем разом з відзивом на позовну заяву докази підтверджують факт придбання спірної квартири за власні особисті кошти Відповідача. Зазначеними поданими доказами до суду Відповідач підтверджує наявність у нього власних особистих коштів у розмірі понад 731 000 грн., що значно перевищує вартість придбання спірної квартири, яка складала 527 586 гривень. Також звертала увагу суду, що Позивач не надала жодного доказу, що підтверджував би її участь у придбанні спірної квартири. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача - адвокат Ткачук В.В. подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без їхньої участі, позов підтримують. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Петренко Я.В. у судове засідання не з`явилися про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник відповідача - адвокат Петренко Я.В. подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без участі відповідача. Повідомила, що позиція Відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5\~ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази, вивчивши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 28 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 359. Даний шлюб було розірвано 04 жовтня 2022 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 176. Перебуваючи у шлюбі, 14.03.2020 року подружжям було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 36,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . Відповідно до висновку про вартість однокімнатної квартири, загальною площею 36,4 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] станом на 21 листопада 2023 року, без ПДВ, становить: 565\~146,00 грн. (п`ятсот шістдесят п`ять тисяч сто сорок шість грн.. 00 коп.) Відповідно до договору купівля-продажу від 14.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук В.С., та зареєстрованого в реєстрі за № 656, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,4 кв.м, що складається з однієї кімнати, житловою площею 11,6 кв.м, вартість якої відповідно до договору купівлі-продажу становить 527586,80 грн. (п`ятсот двадцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят шість гривень 80 копійок). Відповідно до Договору купівлі продажу квартири посвідченого Восковець О.О., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу від 17 лютого 2020 року зареєстровано в реєстрі за №255, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , що належала йому на праві особистої приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого Батовою Т.С. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 04 лютого 2017 року за реєстровим №388. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору відповідь на запит в електронному вигляді від 26.02.2024 року за період з 2 кварталу 2018 року по 3 квартал 2022 року, восени 2018 року [PERSON] отримав 53320 грн. за продаж рухомого майна автомобіля. Як убачається із копії квитанції №5/596718 про здійснення валютно-обмінної операції від 22.02.2020 року, а також квитанції № 5/596719 про здійснення валютно-обмінної операції від 22.02.2020 року, у особистій власності Відповідача [PERSON] були валютні заощадження в розмірі 11300 доларів США, що на той час склало 274\~929 гривень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 36,4 кв.м., була куплена за власні особисті кошти відповідача [PERSON] , загальна сума яких, на момент купівлі квартири, складала 732249 грн., що повністю покрило витрати на купівлю квартири. У відповідності до змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Частиною 3 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності, допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Правовий аналіз статей 57,60, 61 СК України та статей 368, 372 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 36,4 кв.м, що складається з однієї кімнати, житловою площею 11,6 кв.м,, набуте сторонами за час шлюбу, є об`єктом особистої приватної власності одного з подружжя, і поділ майна не є можливим. Таким чином відповідно до ст.\~183,\~356,\~358,\~364,\~379,\~380,\~382 ЦК України\~ поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності; якщо виділ (поділ) є технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. З врахуванням закріплених у статті 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню, визнавши за відповідачем [PERSON] право особистої приватної власності на майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 36,4 кв.м, що складається з однієї кімнати, житловою площею 11,6 кв.м. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved