Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін: Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з Центральної районної аптеки №22 в її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 57849,98 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2024 по 22.02.2025 у розмірі 33022,48 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, Центральною районною аптекою №22. Згідно наказу №34 від 22.08.2024 ЦРА №22 її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення їй не було виплачено належні суми заробітної плати у зв`язку з відсутністю коштів. Крім цього на день звільнення з роботи їй належала сума заборгованості по заробітній платі, підтверджена відповідною довідкою в розмірі 57849,98 грн., яку вона одержала із значним простроченням, а саме 17 грудня 2024 року. Таким чином, сума заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню за даним позовом складає 57849,98 грн. Фактичний розрахунок з нею підприємство на сьогоднішній день не провело, отже затримка у виплаті з врахуванням шестимісячного строку стягнення, становить 131 робочий день. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (з наступними змінами і доповненнями) середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільненню працівника. При цьому згідно п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітнку є середньоденна заробітна плата. Порядок розрахунку суми заборгованості слід проводити згідно п. 8 Порядку. При такому розрахунку позивачка вважає за необхідне взяти до уваги суми доходу згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ за травень місяць та червень місяць 2024 року, оскільки в дані місяці нею було відпрацьовано всі робочі дні. Водночас її заробіток за травень-червень 2024 року склав 10839,65 грн. (5639,65 грн. за травень 2024 +5200 грн. за червень 2024 =10839,65 рн.), а відповідно її середньоденна заробітна плата становить 252,08 грн. (10839,65 грн.: 43 робочі дні в цих місяцях). Оскільки прострочення виплати розрахункових було протерміновано на час подачі позову до суду то, розрахунок середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу, починаючи з 22.08.2024 по 22.02.2025 становить 33022,48 грн. виходячи з наступного розрахунку: середньоденна заробітна плата 252,08 грн.х131 робочих дні прострочення . Неможливість відповідачем здійснити виплату їй заборгованої заробітної плати, відсутність у відповідача коштів на виплату заробітної плати не є підставою та не виключає відповідальності відповідача за таку невиплату, а тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав та законних інтересів до суду. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Грица Ю.Ю. позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив позов задоволити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив. Представник відповідача\~у судове\~засідання не\~прибула,\~причин неявки\~не повідомила,\~відзив на\~позов не\~подавала,\~хоча про\~місце,\~дату і\~час розгляду\~справи була\~повідомлена у\~встановленому законом\~порядку. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 18.03.2025 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 17). 04.04.2025 представник позивачки [PERSON] - адвокат Грица Ю.Ю. через систему електронний суд подав заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 19). Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07.04.2025 суд постановив провести судове засідання, яке призначено на 08.04.2025 о 09 год. 00 хв. у даній цивільній справі із представником позивачки Грица Ю.Ю. дистанційно у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с.21). 07.04.2025 представник відповідача Центральної районної аптеки №22 Сухоцька Г.Ф. подала суду заяву в якій просила судове засідання призначене на 09:00 год. 08.04.2025 проводити у її відсутності (а.с. 22). 14.04.2025 представник позивачки [PERSON] - адвокат Грица Ю.Ю. через систему електронний суд подав заяву в якій зазначає, що на виконання вимоги суду надає витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 08.04.2025 (а.с. 28-29). Представник відповідача відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надавала, хоча була повідомленою про розгляд даної справи у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 04.11.1950, що набрала чинності для України 11.09.1997, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що представник відповідача клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляла, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності представника відповідача. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14.04.2025 суд постановив провести заочний розгляд цієї цивільної справи. Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі відповідача, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Відповідно до записів у трудовій книжці від 10.12.1967 \~ [PERSON] з 10.08.2004 перебувала у трудових відносинах з Центральною районною аптекою №22 та 22.08.2024 була звільнена з роботи згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, на підставі наказу № 34 від 22.08.2024 (а.с. 12). Згідно з довідкою №1 виданої Ліквідаційною комісією з припинення комунального закладу «Центральна районна аптека №22» від 17.12.2024 (а.с. 4), на момент звільнення [PERSON] з роботи, заборгованість з виплати заробітної плати становить 57849,98 грн. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, сума доходу позивачки за травень 2024 року становила 5639,65 грн., за червень 2024 року 5200 грн. (а.с. 5-11). Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань Центральна районна аптека №22 станом на 08.04.2025 перебуває в стані припинення (а.с. 31-32). Спірні правовідносини між сторонами виникли через невиплату відповідачем позивачці при звільненні всіх сум, що їй належали. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування: Заслухавши пояснення представника позивачки, проаналізувавши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з таких підстав. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював,то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договоруі відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги довідку №1 Ліквідаційної комісії з припинення комунального закладу «Центральна районна аптека №22» від 17.12.2024, надану позивачкою, згідно з якою заборгованість по заробітній платі складає 57849,98 грн. Факту наявності заборгованості заробітної плати відповідачем не спростовано, заперечень щодо суми такої заборгованості перед позивачем станом на день ухвалення рішення суду не подано. Виходячи з наведеного, беручи до уваги, що позивачка дійсно перебувала у трудових відносинах із відповідачем, яким позивачці нараховано, однак, не виплачено у передбачені законом строки заробітну плату, допустимих доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості заробітної плати за оспорюваний період відповідачем не надано, відтак суд приходить до висновку, що вимога позивачки в частині стягнення заробітної плати у розмірі 57849,98 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні суду. Щодо стягнення з Центральної районної аптеки №22 на користь позивачки середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових суд зазначає наступне. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року, справа № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21, середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КабінетуМіністрів України№ 100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розд. ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньо годинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Як встановлено, станом на день ухвалення рішення у справі фактичний розрахунок відповідачем з позивачем не проведено. Нарахована позивачці заробітна плата за травень та червень 2024 року становить 10839,65 грн. без відрахування обов`язкових платежів та внесків, а кількість фактично відпрацьованих позивачкою робочих днів протягом двох місяців перед звільненням становить 43 дні, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України. Таким чином, середньоденний заробіток позивачки без відрахування обов`язкових платежів та внесків становить 252,08 грн. (10839,65 грн./43 робочі дні). Оскільки відповідно до вимог ст.117 КЗпП з вини власника не було виплачено належних звільненій позивачці сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за період з 22.08.2024 по 22.02.2025, тобто за шість місяців є підставною. Кількість робочих днів за вказаний період становить 131 день. Отже, середній заробіток за вказаний період, що підлягає стягненню, становить 33022,48 грн. (252,08 грн. х 131 робочі дні), без утримання податків й інших обов`язкових платежів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, а тому позовні вимоги в даній частині є обґрунтованим та підлягаються задоволенню. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст.430ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць з присудженої заборгованості по заробітній платі. V. Розподіл судових витрат: У відповідності до вимог ст.141ЦПК України судові витрати за позовні вимоги щодо невиплати заробітньої плати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Позивачка звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави в частині вимог щодо невиплати заробітньої плати. На підставі викладено,

Outcome: approved