Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з данною позовною заявою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 20.06.2024 року вказаний позов надійшов у провадження судді Буша Н.Д. Згідно ч.1 ст. 28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. В порядку ст. 187 ЦПК України судом 21.06.2024 року був направлений запит щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) позивача. Відповідно до відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, за відомостями якої [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.07.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.10.2024 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 24.10.2022 року підписано протокол загальних зборів кооперативу «Кооперативу «Асфальтобетонщик» №24-10/22. Відповідно до цього протоколу припинено повноваження голови кооперативу [PERSON] з 25.10.2022 року. Позивача обрано головою кооперативу з 26.10.2022 року. На підставі цього протоколу позивачем подано державному реєстратору документи для проведення державної реєстрації змін до відомостей про кооператив. 16.11.2022 року внесені відповідні зміни у державний реєстр. 16.11.2023 року позивача звільнено з посади голови кооперативу. Новим головою призначено [PERSON] . Згідно наказу про прийняття на роботу оклад позивача становив 10 000 грн. Всупереч вимог Кодексу законів про працю України заробітна плата не виплачувалась, не була вона виплачена і при звільнені, що є порушенням ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Також не виплачена компенсація за невикористану відпусту, що є порушенням ст. 83 КЗпП України. Відмовляючи позивачу у виплаті заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку, новий директор кооперативу зазначив, що ВК «Кооператив «Асфальтобетонщик» не працював, що не відповідає дійсності. Позивач зазначає, що був відремонтований асфальтний завод, який був пошкоджений внаслідок військових дій. Проводилися зварювальні роботи, відновлювалося електрообладнання. Відновили газопостачання, яке було відключено. 22.05.2023 року з ТОВ «ТВІСА» був укладений договір оренди майна. На кооператив з метою виробництва поставлявся товар. Було відновлено електропостачання. Споживалася та оплачувалася електроенергія. Видавалися довідки працівникам для призначенням їм пенсії. Видавалася довіреність на представництво інтересів кооперативу в державних установах, судах і тощо. В липні 2023 року податковою проводилася перевірка діяльності ВК «Кооператив «Асфальтобетонщик». Кооператив був переведений на іншу систему оподаткування. Сплачувалися податки, зокрема, ПДВ. Робилися запити в Укрпошту з метою отримання кореспонденції. Відбувалися судові справи за участю кооперативу. Таким чином, все це свідчить, що кооператив працював. Отже, загальна сума боргу за період з 16.11.2022 року по 16.11.2023 року становить 120 000 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку становить: 10 000 : 30 х 24 = 8 000 грн. Загальна сума боргу становить 128 000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Позивач та представник позивача подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, відзив на позов не подавала, в матеріалах справи наявна заява про застосування строків позовної давності, на підставі якої представник просила відмовити у задоволені позову. Суд вважає за можливим проводити судове засідання у відсутності сторін по справі та ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належить працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Відповідно до матеріалів справи та витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, позивач фактично звільнений з 16.11.2023 року, державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, а саме зміна керівника відбулася 16.11.2023 року, номер запису 1003261070011000060. Таким чином, сторона відповідача зазначає, що строк позовної давності для пред`явлення даного позову розпочався з 16.11.2023 року та закінчився 16.02.2024 року. Позовна заява [PERSON] подана до суду 18.06.2024 року, а тому сторона відповідача просила відмовити позивачу з у задоволенні позову. Сторона позивача подала до суду свої заперечення на заяву про застосування строків позовної давності зазначаючи, що у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (Справа № 1-13/2013) вирішено: «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами - необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат». Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Таким чином, сторона позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. Ознайомившись зі змістом клопотання про застосування строків позовної давності та запереченнями сторони позивача, суд дійшов до наступного. Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). За змістом ст. 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення зазначених обставин перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). Суд звертає увагу, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020. Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на всій території України. Відповідно до приписів п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки позовної давності продовжуються на строк дії зазначеного стану. Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами) в Україні воєнний стан діє з 24.02.2022 року по сьогоднішній день. Захист прав людини, незважаючи на існування суттєвих викликів, які стоять перед нашою державою на сучасному етапі, був та залишається основним напрямком її діяльності, реалізація якого, з-поміж іншого, відбувається в процесі здійснення правосуддя. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Така норма була передбачена у вказаному законі у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX. Законом України від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Таким чином, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 року у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 року у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 року у справі № 160/5468/23, від 07.10.2024 року у справі № 500/7802/23 та від 31.10.2024 року у справі № 500/7140/23. Отже, справи з вимогами щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) за період після 19.07.2022 року мають враховувати редакцію норми ч.1 ст. 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що на підставі протоколу загальних зборів виробничого кооперативу «Кооператив «Асфальтобетонщик» №24-10/22 від 24.10.2022 року було видано наказ №1 від 16.11.2022 року ВК «Кооператив «Асфальтобетонщик» та позивач [PERSON] приступив до виконання обов`язків голови кооперативу з 16 листопада 2022 року з посадовим окладом 10 000 грн. 16.11.2023 року [PERSON] звільнено з посади голови кооперативу. З позовом до суду [PERSON] звернувся 18.06.2024 року, та вертаючись до суду з даним позовом, позивач не заявляв клопотання про поновлення строку звернення до суду. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права, а забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду. Від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (постанова Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №243/9604/18 (провадження №61-14423cв19), від 02 грудня 2020 року у справі №203/2276/19 (провадження № 61-8269св20), від 29 червня 2021 року у справі №588/1672/18 (провадження №61-9199св20). Наведене позивачем рішення Конституційного суду України за 2013 рік суд не може взяти до уваги, оскільки з того часу змінювалось законодавство та позиції Конституційного суду України. Поважних причин пропуску строку звернення до суду, які б об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення позивача до суду, останнім зазначено не було. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача про стягнення заробітної плати є такими, які заявлені після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення до суду, поважності причин пропуску та відповідних доказів не надано, а тому позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на рахунок держави.

Outcome: dismissed