Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Позивач звернувсь до суду з вказаним позовом, в якому просить встановити юридичні факти, що [PERSON] постійно проживав разом зі спадкодавцями [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини після їх смерті, а також визнати за ним в порядку спадкування за законом після їх смерті право власності: - на земельну ділянку площею 4,2931 га сільськогосподарського призначення, за кадастровим номером: 1821186500:06:002:0056; - на земельну ділянку площею 3,8978 га сільськогосподарського призначення, за кадастровим номером: 1821186500:06:002:0054. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.03.2005 року мати позивача [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,2931 га сільськогосподарського призначення, за кадастровим номером: 1821186500:06:002:0056. 22.03.2005 року батько позивача [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,8978 га сільськогосподарського призначення, за кадастровим номером; 1821186500:06:002:0054. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Позивач зазначає, що є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері та батька та в силу того, що фактично проживав зі своїми батьками, є таким, що прийняв спадщину після їх смерті. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30.01.2025 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання. Від Хорошівської селищної ради надійшла заява про проведення судового розгляду за відсутності представника, позовні вимоги визнають. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. 17.03.2025 ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до Хорошівської селищної ради про визнання факту проживання та визнання права власності на земельні ділянки, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явились, раніше подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.04.2005 року, виданим виконавчим комітетом Фасівської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області (а.сп.8). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.04.2005 року, виданим виконавчим комітетом Фасівської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області (а.сп.9). Після смерті [PERSON] та [PERSON] залишилося спадкове майно: земельна ділянка, кадастровий номер 1821186500:06:002:0056, площею 4,2931 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Фасівської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, що підтверджується державним актом па право власності на земельну ділянку серії ЯА № 425581 від 21.03.2005 року на ім`я [PERSON] (а.сп.10-11); земельна ділянка, кадастровий номер 1821186500:06:002:0054, площею 3,8978 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Фасівської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, що підтверджується державним актом па право власності на земельну ділянку серії ЯА № 425579 від 22.03.2005 року на ім`я [PERSON] (а.сп.12-13). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.05.1953 року [PERSON] , який народився [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.сп.7). Згідно з довідками, виданими виконавчим комітетом Новоборівської селищної ради Хорошівського району Житомирської області від 07.11.2018 року за №04/547 та №04/548, [PERSON] , 1917 року народження, яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрований та проживала з 1940 року в спадковому будинку за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею на день смерті та шість місяців потому проживав син - [PERSON] , [INFO] (а.сп.15). Згідно з довідками, виданими виконавчим комітетом Новоборівської селищної ради Хорошівського району Житомирської області від 07.11.2018 року за №04/549 та №04/550, [PERSON] , 1914 року народження, який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований та проживав з 1940 року в спадковому будинку за адресою: [ADDRESS] ; разом з ним на день смерті та шість місяців потому проживав син - [PERSON] , [INFO] (а.сп.16). Згідно повідомлення приватного нотаріуса Хорошівського районного нотаріального округу Толстіхіної Н.Д. від 18.06.2019 року за №517 [PERSON] роз`яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] він не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Нотаріусом рекомендовано звернутись до суду за встановленням факту спільного проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті (а.сп.6). Згідно наданої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Толстіхіною Н.Д. інформації, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.сп.50). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №79971683 від 05.02.2025 в спадковому реєстрі відсутня інформація про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.сп.51). Згідно наданої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Толстіхіною Н.Д. інформації, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.сп.52). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №79971617 від 05.02.2025 в спадковому реєстрі відсутня інформація про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.сп.53). Вирішуючи питання про встановлення юридичних фактів щодо постійного проживання позивача разом зі спадкодавцями, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1\~статті 1296 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. З огляду на вищевикладене, враховуючи письмові докази на підтвердження обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви в частині встановлення юридичних фактів, оскільки в ході судового розгляду доведено: факт постійного проживання [PERSON] з його матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] ; факт постійного проживання [PERSON] з його батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] (до адміністративно-територіальної реформи Володарсько-Волинського) району Житомирської області. Враховуючи те, що встановлення даних фактів породжує для позивача юридичні наслідки, від яких залежать його майнові права на спадщину, іншої можливості встановити даний факт позивач не має, у суду відсутні відомості щодо можливого порушення прав інших осіб у зв`язку зі встановленням факту постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] , а тому заява в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується визнання за позивачем права власності на земельні ділянки у порядку спадкування після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] , суд враховує наступне. Згідно положень ч.1, 2 ст.\~1220, ч. 1 ст.\~1222, ч. 3 ст.\~1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини може бути здійснено двома способами: шляхом подачі заяви до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (ч. 1\~ст. 1269 ЦК України) та шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч. 3\~ст. 1268 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у\~постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема,\~Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", згідно якого, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Статтею 49 Закону України "Про нотаріат"\~передбачено випадки відмови нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом нерухомого майна, позивач не врахував, що указана функція перебуває в компетенції нотаріальних органів, а суд, в силу своїх повноважень може розглядати такий спір у разі відмови нотаріальних органів щодо видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності на майно в порядку спадкування. Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачеві нотаріусом свідоцтв про право на спадщину, чого фактично не відбулося. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивачем не надано доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Повідомлення приватного нотаріуса Хорошівського районного нотаріального округу Толстіхіної Н.Д. від 18.06.2019 року за №517 на усне звернення [PERSON] \~щодо видачі\~ свідоцтва про право на спадщину не є постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вказаним листом нотаріус роз`яснив йому необхідність звернення до суду за встановленням факту спільного проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті для підтвердження прийняття спадщини. Разом з цим, позивач не врахував вказані роз`яснення та звернувся до суду одразу за визнанням права власності на спадкове майно, при цьому не вирішивши питання щодо реалізації свого права на отримання спадщини шляхом видачі позивачеві нотаріусом свідоцтв про право на спадщину після встановлення судом фактів спільного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини. Аналіз наведених норм права та встановлених при судовому розгляді обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що заявлені позовні вимоги про визнання права власності за позивачем на спадкове майно є безпідставними і не підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги визнання відповідачем позовних вимог, оскільки у випадку задоволення позову - це суперечитиме вимогам закону. Відтак, у цій частині позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial