Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із позовною заявою до Держави України в особі Департаменту патрульної поліції України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції, в якій просив стягнути з державного бюджету України на його користь 31200,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом посилається на те, що постановою інспектора Управління патрульної поліції в Житомирській області Атаманенка\~Д.С. серії ЕНА №2206251 від 22.05.2024 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративний штраф в сумі 1700,00 грн.. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2024 у справі №128/2239/24 вказану постанову інспектора Управління патрульної поліції в Житомирській області Атаманенка Д.С. визнано протиправною та скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області було оскаржено в апеляційному порядку та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2024 залишено без змін. Позивач зазначає, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності протягом 3 місяців 27 днів, йому було заподіяно сильних душевних та фізичних страждань та вплинуло на його авторитет в суспільстві. Враховуючи, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.04.2024 визначено розмір мінімальної заробітної плати в сумі 8000,00 грн. та беручи до уваги термін його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, вважає, що розмір завданої моральної шкоди становить 31200,00 грн. У зв`язку з чим, він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Представником відповідача Департаменту патрульної поліції Ковальським Є.Р. подано відзив на позовну заяву (а.с. 23-29), у якому викладено наступну позицію. Відповідач не визнає заявлені позивачем позовні вимоги, вважає їх надуманими, безпідставними та необгрунтованими, оскільки останні не надав суду необхідних, належних та допустимих доказів, яким він мотивує обставини, викладені в позовній заяві. Відповідно до\~тексту позовної\~заяви,\~позивач зазначає,\~що 19.09.2024\~року Вінницьким\~районним судом\~Вінницької області\~у справі\~№ 128/2239/24\~скасовано постанову\~про накладення\~адміністративного стягнення\~серії ЕНА\~№2206251\~від 22.05.2024.\~При цьому\~зауважує,\~що рішенням\~суду ні\~постанова ЕНА\~№2206251\~від 22.05.2024,\~ні дії\~працівника поліції\~протиправними або\~ неправомірними\~не визнавались,\~що підтверджується\~текстом описової\~та резолютивної\~частини рішення\~суду.\~Також зазначає,\~що рішенням\~Вінницького районного\~суду Вінницької\~області від\~19.09.2024\~року у\~справі №\~128/2239/24\~не було\~спростовано факт\~вчинення позивачем\~правопорушення передбаченого\~ч.4\~ст.122\~КУпАП (факт\~перевищення швидкості\~підтверджується фото\~та відеозаписом\~правопорушення зафіксованого\~на прилад\~TruCam).\~В позовній\~заяві Позивач\~зазначає,\~що «Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт», на що повідомляє, що Департамент патрульної поліції та його територіальні підрозділами не є тими суб`єктами які здійснюють оперативно-розшукову діяльність або органом досудового розслідування. Відповідно до статті 5 Закону України №2135-XII від 18.02.1992 «Про оперативно-розшукову діяльність». Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами, окрім тих, що визначені даною статтею Закону, зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Законодавством України визначено, що не всі підрозділи Національної поліції можуть здійснювати оперативно-розшукову діяльність, а лише оперативні підрозділи які входять до складу кримінальної та спеціальної поліції, а органами досудового розслідування є не всі підрозділи Національної поліції, а виключно слідчі підрозділи та підрозділи дізнання органів Національної поліції. Відповідно до Наказу Національної поліції України від 06 листопада 2015 року №73 (у редакції наказу Національної поліції України від 01 квітня 2020 року №272) затверджено Положення про Департамент патрульної поліції. Відповідно до розділу ІІ Положення про ДПП, основними завданнями Департаменту є: 1. Участь у реалізації державної політики у сфері охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, забезпечення публічної безпеки і порядку; 2. Надання, в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги; 3. Забезпечення безпеки дорожнього руху; 4. Своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події. Отже, порівнюючи положення Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Кримінально процесуального Кодексу України з положеннями наказу Національної поліції від 06 листопада 2015 року №73, можна зробити висновок, що працівники Департаменту патрульної поліції не є тим підрозділом органу Національної поліції, який здійснює оперативно-розшукову діяльність або здійснює досудове розслідування. Такими повноваженнями наділені виключно підрозділи кримінальної та спеціальної поліції, слідчі підрозділи та підрозділи дізнання. Щодо пред`явленої позивачем вимоги про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 31200,00 грн, то відповідач не погоджується з даною вимогою та вважає її безпідставною та необгрунтованою з огляду на наступне. Позивач зазначає, що відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, але враховуючи що постанова про накладення адміністративного стягнення була скасована, тому вважає, що право позивача було відновлено. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Стаття 1176 ЦК України, встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. На відміну від актів органів влади акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання, визначені в ЦК вичерпним чином. Серед яких мітиться й - незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Адміністративні стягнення у вигляді арешту або виправних робіт можуть застосовуватися у відповідності зі ст.ст. 32 та 31 КпАП України. З тексту позовної заяви встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі на позивача було накладено лише стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень. Аналізуючи випадки, за яких можливе відшкодування моральної шкоди відмічає, що затримання, застосування запобіжного заходу, притягнення до кримінальної відповідальності та засудження можливе лише в рамках кримінального провадження, яке здійснюють оперативні підрозділи, органи дізнання та досудового розслідування Національної поліції, а накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт віднесено виключно до повноважень судів. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»), За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Позивачем не враховано, що відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.94 №266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосувати адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, при цьому Позивач наголошує на неправомірності дій поліцейських, хоча рішення суду, яким би дії поліцейських були визнані протиправними, та яке б в ступило в законну силу, відсутнє. Крім того, позивач зі скаргою на дії поліцейського не звертався, службова перевірка наявності в діях поліцейського ознак протиправної поведінки не проводилася та відповідно до вимог ст. 222 КУпАП відповідач мав право розглядати справи про адміністративні порушення і накладати адміністративні стягнення, безпосередньо за ч. 4 ст. 122 КУпАП, тобто останній діяв в межах своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України. Разом з тим, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є свідченням незаконності дій працівника патрульної, та підставою для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи вищевказане, вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного рішення суду по вказаному факту немає. Доказів того, що відповідними слідчими органами було порушено кримінальне провадження щодо незаконності дій поліцейськими, матеріали позовної заяви також не містять. При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відтак, звертаючись з вимогою про стягнення з відповідачів на свою користь моральної (немайнової) шкоди в заявленому розмірі, позивач повинен не тільки довести порушення його особистих немайнових прав, а й надати суду докази заподіяння такої шкоди у визначеному розмірі. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем не додано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження розміру завданої йому моральної шкоди в сумі 31200 грн. та позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між винесенням постанови та психічними і моральними стражданнями позивача. Крім того, необхідно з`ясувати чинники під час визначення розміру відшкодування, а саме негативні наслідки, які продовжувалися для позивача після скасування постанови, врахувати характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту незаконної (протиправної) поведінки інспекторів ДПП, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення 31200 грн на відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, а крім того позивачем не надано розрахунків та аргументованих висновків щодо визначення розміру моральної шкоди. З огляду на вищевикладене, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 11.12.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного повадження, призначено підготовче засіданні (а.с. 16). Ухвалою суду від 07.03.2025 відмовлено позивачу [PERSON] в задоволенні заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 37). Ухвалою суду від 28.03.2025 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті (а.с. 45). В судове засідання [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити (а.с. 46). Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Ковальський Є.Р. в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність за наявними матеріалами справи, а в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі (а.с. 41-42). Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення сторін не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін. Відповідно до частини другої\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього\~Кодексу\~проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2024 у справі №128/2239/24, скасовано постанову про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2206251 від 22.05.2024. Провадження у справі про притягнення [PERSON] \~до адміністративної відповідальності\~за ч. 4 ст. 122 КУпАП закрито (а.с. 7-10). \~ \~ \~ \~Вказаним рішенням суду встановлено, що 22.05.2024 інспектором Управління патрульної поліції в Житомирській області старшим сержантом поліції Атаменком\~Д.С.\~винесено постанову серії ЕНА №2206251, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700,00 грн. Відповідно до вказаної постанови [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що останній 22.05.2024 приблизно о 09:25 по дорозі М-21 186 км. 530 м., керуючи ТЗ рухався зі швидкістю 105 км./год., в зоні дії знаку 5.49 (с. Гуйва), чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більш як на 20 км/год (швидкість руху вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху ТЗ TRUCAM 000632 П/В Motorola VB 400), чим порушив п. 12.4 ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах, тим самим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 122 КУпАП. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2024 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Житомирській області залишено без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року - без змін (а.с. 11-12). Позивач зазначає, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, йому було заподіяно моральної шкоди, яка полягає у сильних душевних та фізичних страждань та вплинуло на його авторитет в суспільстві, у зв`язку із чим він звернувся до суду з указаним позовом про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з держави на його користь позивача 31200 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах статті 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закону України №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР). Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є здійснення посадовою особою Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України відносно позивача адміністративного провадження за порушення Правил дорожнього руху, проте даних про застосування до нього адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо не було установлено, тому до даних спірних правовідносин необхідно застосувати положення статті 1174 ЦК України. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18). Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Як вбачається з рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2024 у справі №128/2239/24, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2024 залишено без змін, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2206251 від 22.05.2024 скасовано, а провадження по справі закрито. Вказаним рішенням суду від 19.09.2024 встановлено, що: «З матеріалів справи вбачається, що позивач заперечує законність дій інспектора при винесенні постанови, законність застосування приладу вимірювання швидкості руху «TruCam» у ручному режимі. Між тим, лазерний вимірювач швидкості «TruCam LTI 20/20» отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки № UА-МІ/1-2903-2012 від 29.08.2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam» зареєстрований в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ 197-12. Чинним законодавством повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже завезені на територію України та введені в експлуатацію не передбачено. Крім того, така процедура як «сертифікація» не міститься в нормах чинного законодавства України. Згідно листа ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та захисту прав споживачів» за №22-38/49 від 01.10.2019, лазерний вимірювач TruCam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruCam також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі. Відтак, доводи позивача про неправомірність застосування працівниками поліції лазерного вимірювача швидкості руху TruCam LTI 20/20, №ТС000632, суд до уваги не приймає за їх безпідставності. Суд також вважає безпідставними твердження позивача знаходження приладу TruCam в руках працівника поліції, не встановлення його стаціонарно, що на думку позивача, суперечить ч.1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію», з огляду на наступне. Як вбачається зі свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 28.06.2024, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів «TruCam LTI 20/20, серійний №ТС000632, відповідає вимогам технічної документації на вимірювач. Діапазон вимірювань швидкості від 2 км/год. до 320 км/год. Максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: до 2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; 1% в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год. Можливість використання виробу TruCam LTI 20/20, серійний №ТС000632, виробництва Laser Technology Inc, США, також підтверджується експертним висновком Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 07.09.2021. Таким чином, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань, а тому вимірювання швидкості руху автомобіля позивача могло здійснюватись з утримування в руках такого пристрою працівником поліції під час вимірювання. При цьому, відсутні підстави вважати, що вимірювання швидкості руху автомобіля позивача саме таким чином вплинуло на результат вимірювання. Отже, використання лазерного вимірювача ТruCam в ручному режимі на точність вимірювання швидкості руху ТЗ не впливає, а тому суд вважає твердження позивача про обов`язковість стаціонарного встановлення вказаного приладу безпідставними. З досліджених доказів, наданих сторонами, вбачається, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів. …» «… Так, суд встановив, що під час розгляду відносно [PERSON] справи про адміністративне правопорушення, тобто 22.05.2024 на території Житомирської області було оголошено повітряну тривогу тривалістю 21 хв., а саме з 09:31 до 09:53. Указані обставини підтверджуються інформацією, що перебуває у відкритому доступі у мережі інтернет на офіційному сайті «Мапа тривог України». Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2206251 від 22.05.2024 винесена під час повітряної тривоги. Так само і розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснювався посадовою особою під час повітряної тривоги.\~Так, Указом Президента України № № 49/2024 від 05.02.2024 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 14.02.2024 строком на 90 діб.\~Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.\~Відтак після оголошення повітряної тривоги громадяни мають діяти відповідно до наданих інструкцій, зокрема, припинити роботу та негайно прямувати до найближчої захисної споруди (сховища, підвального приміщення, паркінгу тощо).\~Суд зазначає, що при вирішенні питання про наявність підстав для відкладення розгляду справи, у якій на початок розгляду справи оголошено сигнал «повітряна тривога», пріоритетом є збереження життя і здоров`я людини.\~При цьому під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач заявив клопотання про відкладення такого розгляду, однак у задоволенні цього клопотання позивачу було відмовлено.\~Такі дії посадової особи, якою винесено оскаржувану постанову, суд вважає такими, що не відповідають положенням Конституції України та порушували право позивача на забезпечення безпеки його життя та здоров`я.\~Крім цього, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач відповідно до положень ст. 268 КУпАП заявив клопотання про забезпечення його права на правову допомогу. З урахуванням того, що позивач не є місцевим жителем та для реалізації такого права необхідний додатковий час, позивач також просив відкласти розгляд справи. Також суд звертає увагу, що згідно Розділу ІІІ п. 9 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Відповідно до ч.1 ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Згідно з ч.1 ст.276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Частинами 2, 4 статті 258 КУпАП встановлено, що у разі вчинення адміністративний правопорушень, розгляд, яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, протокол не складається. У випадках, передбачених ч.ч.1, 2 цієї статті, уповноваженими органами на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 КУпАП. Отже, у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в КУпАП. В постанові від 26.05.2020 у справі №640/16220/16-а Верховний Суд зазначив, що ненадання водію можливості реалізувати право на отримання правової допомоги є порушенням права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що є підставою для скасування постанови про накладання адміністративного стягнення. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №522/22180/16-а, від 18.02.2020 у справі №524/9827/16-а. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про притягнення позивача до адміністративної відповідальності закриттю.». Таким чином, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2024 у справі №128/2239/24 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності було закрито у зв`язку із порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, тобто з підстав процесуальних порушень, а не у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Частиною 4 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину. Склад адміністративного правопорушення це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Він містить: об`єкт; об`єк\-тивну сторону; суб`єкт; суб`єктивну сторону. Відтак,\~склад адміністративного\~правопорушення,\~передбаченого ч.\~4\~ст.\~122\~КУпАП становить:\~об`єкт\~-\~суспільні відносини\~у сфері\~забезпечення безпеки\~дорожнього руху;\~об`єктивна\~сторона -\~виражається у\~формі перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину; суб`єкт - спеціальний (водій транспортного засобу, тобто особа, яка в установленому порядку отримала дозвіл на керування транспортним засобом - водійське посвідчення тощо); суб`єктивна сторона визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так й формі необережності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 (провадження №61-922св21) зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було сплачено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17 (провадження №61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18 (провадження №61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі №591/1001/17 (провадження №61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі №726/837/20 (провадження №61-2647св21) та від 07 вересня 2022 року у справі №289/2110/21 (провадження №61-5136св22). Тобто, лише за умов здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Таким чином, за обставин, коли провадження у справі про притягнення позивача [PERSON] до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом не з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення, суд вважає, що звернення позивача з даним позовом до суду є безпідставним. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду позивач посилається на те, що посадові особи відповідача вчинили протиправні дії щодо нього, що підтверджено рішенням суду. Неправомірними діями позивачу завдано моральної шкоди, яка виражається у сильних душевних і фізичних стражданнях та вплинуло на його авторитет у суспільстві. У постанові Верховного Суду від 15.12.2022 (справа № 214/7462/20) зазначено, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 (справа №335/6977/22) зазначила про наступне: «Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України…. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.\~Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач…. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц). ». \~ При цьому, суд зауважує, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу його сильних душевних і фізичних страждань та впливу на його авторитет у суспільстві внаслідок його притягнення до адміністративної відповідальності, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між притягненням його до адміністративної відповідальності та отриманих ним сильних душевних і фізичних страждань та впливу на його авторитету у суспільстві. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено заявлених ним позовних вимог.

Outcome: dismissed