Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони перебували у шлюбних відносинах, які припинено на підставі судового рішення. Від шлюбу у позивача є двоє дітей. Основними причинами розірвання шлюбу було систематичне зловживання батьком спиртними напоями, наркотичними речовинами, а також той факт, що батько підняв руку на матір в присутності малолітніх дітей. Після розірвання шлюбу діти [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати разом з матір`ю, яка забезпечує всі необхідні житлово-побутові умови, займається їх розвитком. Позивач стверджує, що після розлучення з 2019 року відповідач не бачив та не цікавився життям дітей взагалі, перестав вітати їх з днем народження. Відповідно до судового наказу присуджено до стягнення з [PERSON] аліменти на дітей, однак батько не сплачує кошти, тому в нього наявна заборгованість в розмірі 149569,92 грн. Батько жодної участі у вихованні дітей не бере, не відвідує їх, не цікавиться життям, навчанням, фізичним і духовним розвитком сина та доньки. Тобто, такі факти, на думку позивача, свідчать про ухилення батька від виховання своїх дітей, нехтування своїми батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. У відповідності до Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», в найкращих інтересах дітей просить позбавити батьківських прав відповідача. Відповідачем не подано відзив, якийби містив заперечення на позов. Ухвалою суду від 17.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 10.04.2025. У судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити позов. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом надсилання йому рекомендованим листом з повідомленням ухвал суду та повісток-повідомлень, здійснення повідомлення телефонограмою (невдала спроба) та розміщенням оголошення про виклик особи до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання. Третя особа подала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав. В судовому засіданні 10.04.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного висновку. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08.10.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.20). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21.07.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.21). Відповідно до рішення Богунського районного суду міста Житомира від 19.08.2019 у справі №295/7868/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.22-24). Відповідно до судового наказу Богунського районного суду міста Житомира від 21.06.2019 у справі №295/8507/19 присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 05.06.2019 і до досягнення дітьми повноліття. Богунським відділом ДВС міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 23 липня 2019 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] на підставі судового наказу від 21.06.2019 (а.с.28). Відповідно до постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 08.08.2024 у ВП [NUMBER] внесено зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме: замість [PERSON] зазначити прізвище [PERSON] , оскільки відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 16 червня 2023 року, стягувач змінила прізвище на [PERSON] (а.с.29). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Богунського відділу ДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) по ВП [NUMBER], станом на 01.10.2024 [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 149569грн 92 коп (а.с.30-32). Відповідно до довідки про неотримання аліментів від 01.10.2024 №250898, виданої Богунським відділом ДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] не отримувала аліментів від [PERSON] у період з 01.09.2021 по 30.09.2024 (а.с.33). [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані в [ADDRESS] , а фактично проживають в [ADDRESS] , що підтверджено довідкою Прутівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирсього району Житомирської області від 24.09.2024 №236 (а.с.19). [PERSON] на психіатричному та наркологічного обліку в КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалася, незнятої чи непогашеної судимості не має (а.с.25-27). Відповідно до відповіді на запит Костянтинівської філії Биківського ліцею Романівської селищної ради Житомирської області «Батько [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] не контактує із шкільним закладом, не цікавився за час навчання успішністю дітей, не спілкувався з вчителями та класними керівниками щодо навчання своїх дітей, не відвідував батьківські збори. Мама постійно піклується про дітей, тісно співпрацює з класними керівниками, відвідує заклад освіти, приводить та забирає дітей зі школи» (а.с.34). Згідно з довідкою сімейного лікаря КП «Центр первинно медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради - [PERSON] , яка є лікуючим педіатром дітей [PERSON] та [PERSON] , за весь час заключених декларацій, з 2019 року та перебування дітей на обліку, відвідування дітьми медичної установи відбувалося у супроводі матері, батько [PERSON] жодного разу не приводив їх на прийом, не цікавився станом здоров`я дітей (а.с.35). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Романівської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету №265 від 29.11.2024, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] відносно його малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] (а.с.85-87). Таким чином, між сторонами виникли спірні сімейні правовідносини щодо позбавлення батька батьківських прав щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини 1 статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21, від15 серпня 2024 року у справі № 349/207/23, від 05 вересня 2024 року у справі № 707/3116/23. Відповідно до частини першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)». Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Верховний Суд звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи, особистості учасників цих правовідносин, оцінки сімейної ситуації й інтересів дитини (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини. У постанові від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме, умисне чи злісне нехтування [PERSON] своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні дітей й умисне ухилення від їх виконання. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин даної справи не доведено. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з відповідача аліментів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості по аліментах сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №199/5032/16-ц, постанова ВС від 25 листопада 2022 року у справі № 308/9081/21 (провадження № 61-8290св22). Невідвідування навчального закладу відповідачем не може свідчити повною мірою про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові №465/3694/14-ц від 16 січня 2019 року. З огляду на викладені норми права, які регулюють дані правовідносини, суд вважає, що посилання позивачки про те, що відповідач не здійснює свої батьківські обов`язки, зокрема фінансово не утримує дітей, не піклується про них, не спілкується й не займається вихованням дітей, не є підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження зловживання відповідачем алкогольними та/або наркотичними речовинами, сімейного насилля з боку [PERSON] , на що посилалася позивачка у своєму позові. До того ж суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняв насильство по відношенню до них. Окрему увагу суд звертає на висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Романівської селищної ради, який суд оцінює критично, оскільки він не містить фактичних даних щодо наявних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Орган опіки та піклування зазначає, що факт ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків підтверджується: довідкою-розрахунком заборгованості по сплаті аліментів; довідкою, виданою закладом освіти про те, що батько не цікавиться навчанням дітей, шкільним життям та не відвідує батьківські збори; актом обстеження умов за місцем проживання [PERSON] ; довідкою лікаря-педіатра про те, що батько здоров`ям дітей не цікавився; актом обстеження умов проживання дітей з матір`ю та її чоловіком [PERSON] Як зазначено у висновку, в ході бесіди з дітьми встановлено, що менша донька [PERSON] мало пам`ятає батька, а старший син [PERSON] повідомив, що батько після розлучення не цікавився ним, зустрічалися вони лише декілька разів, діти не заперечують проти позбавлення батьківських прав свого батька. При цьому, орган опіки та піклування виконавчого комітету Романівської селищної ради провів бесіду з батьком - [PERSON] , який проживає за кордоном України (Іспанія) в телефонному режимі, батько також був присутній у форматі онлайн на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 26.11.2024. Так, батько зазначив, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав, вказав, що мама дітей обмежила його спілкування з ними, заблокувала його на всіх каналах зв`язку, він бажає приймати участь у вихованні дітей. Повідомив, що передавав подарунки дітям, причини несплати аліментів не зміг пояснити. Мати заперечує вказані факти. Тобто з вказаних документів та в результаті бесіди з батьком органом опіки та піклування зроблений висновок про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина - [PERSON] та доньки - [PERSON] . При цьому суд звертає увагу на те, що довідка з навчального закладу, довідка від лікаря та довідка про наявність заборгованості по сплаті аліментів не є єдиними і достатніми доказами свідомого та умисного ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Крім того, батько вказав під час бесіди з органом опіки та піклування, що бажає брати участь у вихованні дітей, передає подарунки, однак на даний час перебуває за кордоном України. Таким чином, у висновку органу опіки та піклування не зазначено належних, допустимих і безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, свідоме нехтування ним своїми обов`язками. Вказаний висновок є недостатньо обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів про ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не відображає поведінку відповідача, яка б суперечила інтересам дітей. Окрім того, суд наголошує на тому, що висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц). Вказаний висновок оцінений судом у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Також, позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами факти систематичного, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. З наявних матеріалів справи суд не має можливості встановити, в яких життєвих умовах перебуває сам відповідач, причини такого нехтування виконанням своїх батьківських обов`язків. З урахуванням обставин цієї справи, суд прийшов до висновку про те, що при розгляді справи не було встановлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити. Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не доведено викладених у позовній заяві доводів, та судом не встановлено із матеріалів справи підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітніх дітей, а відтак відсутні підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, тому у позові необхідно відмовити. Разом з цим, суд звертає увагу відповідача на недопустимість ігнорування своїх батьківських обов`язків та вчинення будь-яких дій, незалежно від їх характеру, які не відповідатимуть інтересам дітей і можуть завдати шкоди як фізичному так і психологічному здоров`ю. Діти для повного і гармонійного розвитку їх особистості потребують любові і розуміння. Вони повинні рости під опікою і відповідальністю обох батьків, в атмосфері любові, поваги, моральної та матеріальної забезпеченості. Тому суд вважає необхідним судовим рішенням попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При цьому, суд зазначає, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Однак, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] не проживає за даною адресою, а перебуває тривалий час за кордоном України, зокрема в Іспанії. В свою чергу, позивачка з дітьми зареєстрована в м. Житомир, однак фактично проживає, а діти навчаються, в с. Жовтий Брід, тобто на території Прутівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Тому, суд дійшов висновку, що контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо дітей слід покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дітей, зокрема на орган опіки та піклування виконавчого комітету Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Разом з тим, слід зазначити, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутись до суду із аналогічним позовом про позбавлення батьківських прав, якщо відповідач не змінить свого ставлення до дітей та при наданні належних, допустимих та достатніх доказів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed