Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

У січні 2024 року Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» (далі АТ «Кредобанк») через свого представника адвоката Павленка С.В. звернулось до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. В позові посилається на те, що 02.02.2022 між АТ «КРЕДОБАНК» (Банк, Кредитодавець) та [PERSON] (Позивальник) було укладено Кредитний договір № CL-350796. Згідно з п. 1. Кредитного договору Банк зобов`язується надати у власність Позичальникові грошові кошти (надалі кредит) на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах визначених в цьому Кредитному договорі. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, сума та валюта кредиту: 300000 грн. Відповідно до п. 2.3. Кредитного договору, строк (термін) кредитування: до 01.02.2027. Відповідно до п. 2.4. Кредитного договору, Позичальник доручає Банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 300000 грн. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору, за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35% річних. 01.02.2022 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву № CL-350796 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . На момент укладення кредитного договору [PERSON] перебував у шлюбних відносинах та утворював сім`ю із [PERSON] , тому є підстави для залучення солідарним відповідачем [PERSON] . На виконання\~умов вищевказаного\~договору Банк\~свої зобов`язання\~по видачі\~відповідних сум\~кредиту виконав\~повністю.\~Позичальник своїх\~зобов`язань за\~кредитним договором\~належним чином\~тривалий час\~не виконує.\~Згідно розрахунку\~заборгованості по\~Кредитному договору\~№ CL-350796\~від 02.02.2022\~станом на\~02.12.2023\~заборгованість [PERSON] \~перед АТ\~«Кредобанк» становить\~у розмірі\~480551,87\~грн,\~що складається\~із:\~заборгованості за\~тілом кредиту\~ 300000,00\~грн;\~заборгованості за\~відсотками \~180551,87\~грн.\~Вказаний розмір\~заборгованості разом\~з судовими\~витратами позивач\~АТ «Кредобанк»\~просить суд\~стягнути солідарно\~з відповідачів\~ [PERSON] \~та [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21.02.2024 цивільну справу № 759/909/24 за позовом Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості передано за підсудністю до Вільнянського районного суду Запорізької області. 17.04.2024, відповідно до ст. 14 ЦПК України, вказана справа передана судді Свідунович Н.М. Ухвалою суду від 19.04.2024 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 04.06.2024 на адресу суду від представникавідповідача [PERSON] адвоката Скользнєвої В.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Не погоджуючись із наявністю підстав для солідарного стягнення заборгованості, представник відповідача зазначила, що на обґрунтування своїх вимог позивач посилається на положення ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. В свою чергу, звертаючись із вимогою до [PERSON] , позивач зазначив, що шляхом підписання анкети-заяви № CL-350796 від 01.02.2022 [PERSON] підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. Ціль отримання кредиту (як зазначено в анкеті-заяві) ремонт. Згідно п. 2. Кредитного договору, паспорту споживчого кредиту встановлено, що наданий АТ «Кредобанк» кредит в сумі 300000 грн є споживчим, оскільки взятий на «поточні потреби». [PERSON] згоди на отримання кредитних коштів [PERSON] не надавала, поручителем не виступала. Позивачем не надано жодного доказу того, що Кредитний договір № CL-350796 від 02.02.2022 укладений [PERSON] в інтересах сім`ї і кошти, одержані позичальником на «поточні потреби», за цим договором використані в інтересах сім`ї, а тому правових підстав для солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» суми заборгованості за Кредитним договором № CL-350796 від 02.02.2022 немає. Також представник відповідача вважає, що у позивача відсутні підстави для дострокового стягнення всієї суми заборгованості. Так, положення ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначають, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. З цією метою кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. З позовної заяви вбачається, що 02.11.2023 та 21.11.2023 позивачем були направлені позичальникові вимоги про досудове погашення заборгованості за кредитним договором, які обґрунтовані з посиланням на п.п. 6.9., 6.10. договору, однак такі вимоги відповідачі не отримували, тому банк не набув відповідного права на погашення всієї кредитної заборгованості достроково, а має право лише на стягнення простроченої заборгованості. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу представник відповідача зазначає, що позивачем необґрунтовано суму витрат на правову допомогу, які заявлені до стягнення з відповідачів. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також представник відповідача зазначає, що [PERSON] понесла витрати на правову допомогу, орієнтовний розмір яких складає 15000 грн, які просить стягнути з позивача на її користь. 14.06.2024 на адресу суду в електронній формі з використанням сервісу «Електронний суд» від представника позивача адвоката Павленка С.В. надійшли додаткові пояснення, які за своєю суттю є відповіддю на відзив, у яких останній зазначив, що в анкеті-заяві № CL-350796 від 01.02.2022 [PERSON] чітко визначив ціль отримання кредиту ремонт. Також останній своїм підписом підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який є таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Посилаючись на положення ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, представник позивача вважає, що Кредитний договір № CL-350796 від 02.02.2022 був укладений в інтересах сім`ї, а одержані за цим договором кредитні кошти належать до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. В свою чергу законодавцем встановлена презумпція спільності права власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Однак [PERSON] не надано доказів того, що кошти, отримані за кредитним договором були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби чоловіка, тобто нею не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, тому позивач вважає правильними висновки про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. Щодо дострокового стягнення заборгованості представник позивача зазначив, що підставою для звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту була прострочка з оплати процентів та тіла кредиту упродовж 29 місяців, що відображено в розрахунку заборгованості. 02.11.2023 та 03.11.2023 позивач звернувся з досудовими вимогами про дострокове стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором до [PERSON] та [PERSON] . Однак, 21.11.2023 та 22.11.2023 вказані досудові вимоги повернулись відправникові «за закінченням терміну зберігання». Відповідачі не звертались до Банку для мирного врегулювання спору. Таким чином, позивачем було виконано обов`язок, передбачений умовами Кредитного договору, щодо направлення досудових вимог. Повне погашення простроченої заборгованості за відсотками та основною сумою боргу після цього з боку відповідачів не відбулося, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права та достроковим стягненням усієї суми боргу за Кредитним договором. Щодо судових витрат представником позивача зазначено, що позивачем документально доведено понесені витрати на правову допомогу, тому у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. На підставі викладеного, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, відмовивши відповідачу в задоволенні заявлених витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 25.10.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову з підстав, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності, а також відзиву на позов до суду від відповідача не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилась, від її представника адвоката Скользнєвої В.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає вимогам ч. 1, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 01.02.2022 [PERSON] звернувся до АТ «Кредобанк» із анкетою-заявою № CL-350796 фізичної особи на отримання готівкового кредиту (а.с. 26). 02.02.2022 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-350796, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 300000 грн на строк 60 місяців терміном до 01.02.2027 на поточні потреби, зі сплатою відсотків за процентною ставкою 35% річних (а.с. 16-21). Додатком № 1 до вказаного договору, який підписано сторонами по справі, визначено графік платежів, де вбачається, що у ньому викладено таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (а.с. 24 оборот-25). Всі істотні умови кредитного договору також зафіксовані у підписаному 02.02.2022 [PERSON] паспорті споживчого кредиту (а.с. 22-23). На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами банком до позовної заяви долучено меморіальний ордер № 6524582 від 02.02.2022 на суму 300000 грн, призначення платежу: видача кредиту за договором № CL-350796 від 02.02.2022 (а.с. 9), а також виписку по особовим рахункам [PERSON] з 02.02.2022 по 02.12.2023 (а.с. 10-15). Виходячи з наведеного, судом встановлено, що позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання [PERSON] кредитних коштів у сумі 300000 грн. Встановлено, що відповідач [PERSON] у порушення умов договору своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернув. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом у [PERSON] станом на 02.12.2023 існує заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 480551,87 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту 300000,00 грн; заборгованості за відсотками 180551,87 грн (а.с. 7-8). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України). У статті 525 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилом ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд приходить до висновку, що у банку не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу було отримано. Згідно п. 2.3. Кредитного договору строк (термін) кредитування визначено як 60 місяців до 01.02.2027. Відповідно до п. 8.1. Кредитного договору за виконання зобов`язань за Кредитним договором Позичальник несе повну відповідальність перед банком усім належним йому майном, у тому числі грошовими коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому законодавством України. Згідно з п. 6.9. Кредитного договору № CL-350796\~від 02.02.2022Банк у випадках, передбачених п. 3.3. Кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за Кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника. Відповідно до п. 6.10. вказаного договору Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення Банку, передбаченого п. 6.9. Кредитного договору, усунути порушення умов Кредитного договору, вказаного у повідомленні, протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо Позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісію та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення. При цьому, п. 10.5. Кредитного договору № CL-350796 від 02.02.2022 сторони погодили, що будь-які повідомлення Банку, які передбачені цим Кредитним договором, за винятком повідомлень, передбачених п. 10.4. та п.п. 10.8., 10.12. Кредитного договору, на розсуд Банку направляються на адресу електронної пошти (Е-mail) Позичальника, у вигляді електронного документа, з накладенням кваліфікованого електронного підпису Банку (уповноваженої особи Банку), або направляються/надаються Банком Позичальнику у письмовій формі поштою за його адресою (місцем проживання), або особисто Позичальнику під час його візиту у відділення Банку. Направлення Банком повідомлень, передбачених Кредитним договором, за адресою (місце проживання), Е-mail (для електронних документів) Позичальника, які вказані в Розділі 11 Кредитного договору, або за останньою повідомленою Банку Позичальником, після укладення сторонами Кредитного договору, адресою (місце проживання), Е-mail (для електронних документів) вважається належним. Шляхом підписання Кредитного договору Позичальник зобов?язується отримувати поштові повідомлення від Банку в найкоротші строки та погоджується з тим, що будь-яке повідомлення, яке надійшло від Банку, вважається таким, що отримане Позичальником з третього дня від моменту надходження повідомлення Банку до установи пошти, яка обслуговує Позичальника за вказаною ним адресою (місце проживання), якщо не встановлено ранішу дату фактичного отримання Позичальником цього повідомлення. Оскільки [PERSON] прострочив виконання зобов`язань за кредитним договором, банк скористався своїм правом, яке передбачене ст. 1050 ЦК України та п. 6.9. Кредитного договору, та направив засобами поштового зв`язку на адресу боржника [PERSON] досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості від 03.11.2023, про що свідчить опис вкладення у лист (а.с. 32-37). Вказана досудова\~вимога від\~03.11.2023\~№ 1217/2023\~є саме\~письмовою вимогою\~дострокового повернення\~кредиту,\~а не\~вимогою про\~усунення порушень\~умов кредитного\~договору,\~адже зі\~змісту цієї\~вимоги слідує,\~що банк\~вимагав від\~боржника достроково\~повернути усе\~невиплачене тіло\~кредиту (як\~заборгованість за\~поточним,\~так і\~за простроченим\~тілом кредиту)\~у розмірі\~300000,00\~грн та\~нараховані станом\~на 27.10.2023\~відсотки (поточні\~та прострочені)\~у розмірі\~162920,86\~грн. При цьому кредитодавець поставив вимогу достроково повернути вказані суми у повному обсязі протягом 30 днів з моменту її отримання, в іншому випадку Банк змушений буде звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, зокрема із позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором. Вказана вимога щодо дострокового стягнення заборгованості була направлена на адресу відповідача [PERSON] , зазначена ними як у Кредитному договорі № CL-350796 від 02.02.2022, так і анкеті-заяві № CL-350796 від 01.02.2022, а саме: [ADDRESS] , цінним листом з описом з повідомленням про вручення. Проте, досудова вимога вручена не була. Згідно трекінгу АТ «Укрпошта» підставою повернення зазначено: за письмовою відмовою адресата. Вказана адреса місця проживання зазначається відповідачами у процесуальних документах, адресованих до суду. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Належним дотриманням процедури повідомлення боржника про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07.03.2024 у справі\~ № 487/3170/22, від 19.01.2022 у справі № 361/3222/19. Таким чином, банк надіслав боржнику [PERSON] у порядку ст. 1050 ЦК України вимогу про дострокове погашення всього кредиту, у зв`язку з чим набув права вимоги дострокового стягнення щодо усієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку. Крім того, цими діями позивач змінив строки кредитування. У направленому банком [PERSON] повідомленні про дострокове стягнення заборгованості, АТ «Кредобанк» вимагав від [PERSON] достроково повернути заборгованість за тілом кредиту та за поточними та простроченими відсотками у розмірі 462920,86 грн станом на 27.10.2023. При цьому, у позовній заяві банк ставить вимогу про повернення суми відсотків у розмірі\~180551,87 грн\~станом на 02.12.2023. Таким чином, суд вважає, що АТ «Кредобанк» протиправно нарахував [PERSON] відсотки у розмірі 17631,01 грн після направлення досудової вимоги про дострокове погашення заборгованості. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредитора, як позивача, забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 у справі № 2-6460/11 вказано, що: «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені». Таким чином, сума простроченої заборгованості за тілом кредиту станом на 27.10.2023 становить 300000,00 грн, за відсотками 162920,86 грн, а всього заборгованість [PERSON] за кредитним договором № CL-350796\~від 02.02.2022становить 462920,86 грн. При цьому, суд враховує, що матеріали справи не містять інформації на підтвердження погашення заборгованості [PERSON] за вказаний період. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо солідарного стягнення заборгованості за Кредитним договором № CL-350796 від 02.02.2022, позивач з посиланням на положення ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, вважає, що Кредитний договір № CL-350796 від 02.02.2022 був укладений в інтересах сім`ї, а одержані за цим договором кредитні кошти належать до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а тому цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, що 01.02.2022 відповідач [PERSON] при підписанні анкети-заяви № CL-350796 на отримання готівкового кредиту вказав інформацію про перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а також те, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та таким, що не потребує згоди другого з подружжя (а.с. 26). Крім цього, згідно п. 2.4. Кредитного договору № СL-350796 від 02.02.2022 кредитні кошти надані на поточні потреби у сумі 300000 грн. Водночас, суд зазначає, що перебування відповідачів на час укладення кредитного договору у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого подружжя, який не був позичальником за кредитним договором, обов`язків, визначених таким договором щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих в кредит грошей в інтересах сім`ї. Таких доказів суду позивачем не надано. Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір № СL-350796 від 02.02.2022 містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі грошових коштів, строк їх повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін. Він підписаний сторонами. Сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору. На момент укладення договору позичальник [PERSON] не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Стороною договору позичальником є саме [PERSON] . При цьому, доказів укладення вказаного кредитного договору саме в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, а тому підстави для задоволення позову АТ «Кредобанк» у частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] відсутні. При цьому суд не приймає посилання позивача на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц, а також Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18 та від 19.05.2021 у справі № 641/9402/13-ц, оскільки у вищевказаних справах договори, за якими здійснювалось солідарне стягнення заборгованості, укладались в інтересах сім`ї за попередньою згодою другого з подружжя, тобто не є тотожніми з даним спором, а тому не можуть застосовуватися до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що саме відповідач [PERSON] отримав кредит за договором № CL-350796 від 02.02.2022, проте не виконав взяті на себе зобов`язання та у добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернув, тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 300000,00 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 162920,86 грн, а всього 462920,86 грн, отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням\~вимог ст.\~141\~ЦПК України\~з відповідача\~ [PERSON] \~на користь\~позивача необхідно\~стягнути судовий\~збір у\~сумі 6943,81 грн, що є пропорційним до задоволеної частини вимог. Крім того, за п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 1 ст. 62 ЦПК України. За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). За ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (п. 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд,\~відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~141\~ЦПК України,\~враховує:\~1)\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; 2)\~чи є\~розмір таких\~витрат обґрунтованим\~та пропорційним\~до предмета\~спору з\~урахуванням ціни\~позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони\~або чи\~викликала справа\~публічний інтерес; 3)\~поведінку сторони\~під час\~розгляду справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 6\~ст.\~137\~ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17.01.2022 у справі № 756/8241/20. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не повній мірі дотримано вимог ст. 137 ЦПК України, оскільки на підтвердження витрат на правничу допомогу надано копію першої та останньої сторінки договору про надання правової допомоги від 11.02.2019, укладеного між АТ «Кредобанк» та Адвокатським об`єднанням «БІЗНЕС І ПРАВО» в особі директора Король-Єгорової Є.В., а також копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та довіреність на ім`я адвоката Павленка С.В. на представництво інтересів АТ «Кредобанк». Разом з тим, надані документи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, та їх вартості, не встановлюють розмір гонорару адвоката, а також не підтверджують факт оплати позивачем послуг адвоката. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведені понесені ним витрати на правничу допомогу, а тому ці витрати не підлягають стягненню з відповідачів, відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial