Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою суду від 26.12.2024 було прийнято до розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики (розписки). Вимоги первісного позову мотивовані тим, що 26.01.2023 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти, в сумі 13000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 26.06.2024.На підтвердження укладеного договору позики [PERSON] видав [PERSON] власноруч написану розписку. В той же час, у строк зазначений в розписці [PERSON] не повернув [PERSON] грошові кошти на його неодноразові листи-звернення не реагував, на телефонні дзвінки та СМС- повідомлення не відповідав, в зв`язку з чим, [PERSON] був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги по зустрічному позову [PERSON] повністю заперечив факт того, що 26 січня 2023 року між ним та [PERSON] , був укладений договір позики (розписка), згідно якої він отримав грошові кошти, у розмірі 13000 доларів США на термін до 26.06.2024. По суті пояснив, що він разом із дружиною орендували у [PERSON] будинок, який, як згодом з`ясувалося, виявився не житловим приміщенням, а літньою кухнею. Через невідповідність орендованого будинку нормам ДБН, 25.01.2023 сталася пожежа, внаслідок якої будинок згорів повністю, що підтверджується Актом про пожежу. 26.01.2023 користуючись його шоковим станом після пожежі та його вразливістю через складні життєві обставини, [PERSON] чинячи психологічний тиск, змусив його написати розписку про нібито отримання грошових коштів. Зазначена сума, на думку [PERSON] мала компенсувати збитки від пожежі. Після того як він вийшов із шокового стану та усвідомив обставини, за яких було складено розписку, він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Відповідач категорично заперечує факт отримання будь-яких грошових коштів від [PERSON] , у тому числі на підставі вказаної розписки. Сума в розмірі 13000 доларів США ніколи не передавалася йому, що спростовує юридичну силу цього документа як доказу укладення договору позики. Наголосив, що розписка від 26.01.2023 була написана ним виключно у зв`язку із деліктними та орендними договірними відносинами, а тому, з огляду на викладене, у відповідності до вимог ст.235 ЦК України, просив визнати недійсним договір позики розписку від 26.01.2023 про орання ним від [PERSON] грошових коштів, в сумі 13000 доларів США. В судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Вторнікова Н.О. повністю підтримали позовні вимог первісного позову, з підстав, викладених у ньому та у відповіді на відзив. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити у зв`язку із його недоведеністю. [PERSON] та його представник адвокат Мельниченко В.В. вимоги зустрічного позову підтримали просили їх задовольнити, з підстав викладених у ньому та відзиві на первісний позов. Вимоги первісного позову не визнали, просили відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 26.01.2023 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти, в сумі 13000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 26.06.2024. На підтвердження наведеного [PERSON] видав [PERSON] розписку (а.с.10). Написання вказаної розписки сторонами не заперечується. В той же час, [PERSON] повністю заперечив факт отримання грошових коштів, стверджуючи, що розписка від 26.01.2023 була написана ним виключно у зв`язку із деліктними та орендними договірними відносинами. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.\~Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином. Згідно до\~ст.1047\~ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.\~На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16. Також, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2023 року (справа № 191/2151/20) вказано, що за своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Таким чином, судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що сторонами не оспорюється, який підтверджує, зокрема, і передачу відповідних грошових коштів у сумі 13000 доларів США позивачем відповідачу. Суд критично сприймає пояснення представника відповідача за первісним позовом стосовно того, що грошові кошти за зазначеним договором не передавались, оскільки відсутні відповідні розписки щодо передачі готівкових коштів або докази банківського перерахування грошових коштів, оскільки це спростовується вищезазначеними нормами матеріального права. Крім того, суд враховує, що будь яких доказів на підтвердження наявності між сторонами інших відносин, на виконання яких сторонами оформлювались відповідні розписки на підтвердження передачі грошових коштів, відповідачем та представником відповідача надано не було. Тож, суд позбавлений можливості надати правову оцінку цим фактам. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики від 26.01.2023 не виконав, у зв`язку з чим залишилась непогашена сума позики, у розмірі 13000 доларів. Доказів на спростування цього [PERSON] надано суду не було. Також, суд враховує, що у рішенні від 16.01.2019 року (справа №373/2054/16-ц) Велика Палата Верховного Суду визнала можливість визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті сторонами цивільно-правових угод, які виконуються на території України. Це дозволяє сторонам визначити грошовий еквівалент угоди в іноземній валюті та укладати договори позики в інших валютних одиницях, забезпечуючи таким чином широкі можливості в укладенні правочинів. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані кошти в іноземній валюті, та за відсутності будь-яких домовленостей між сторонами щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, то за умовами договору між сторонами, позичальник має зобов`язання повернути борг у іноземній валюті у визначеній договором / несплаченій сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Висновки Верховного Суду з цього питання, визначаються в контексті сучасного розвитку цивільного законодавства та надають підтримку юридичної впевненості в укладанні та виконанні договорів позики в Україні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову слід задовольнити у повному обсязі. Стосовно позовних вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне. [PERSON] просить визнати недійсним договір позики розписку від 26.01.2023 про отримання від [PERSON] грошових коштів, в сумі 13000 доларів США, який, як стверджує останній, було вчинено з метою зафіксувати домовленість про можливе відшкодування збитків у майбутньому. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 203 ЦК України, умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено судам, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК , можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Однак, [PERSON] та його представником не доведено обставин, що договір позики розписка від 26.01.2023 був укладений між сторонами з метою зафіксувати домовленість про можливе відшкодування збитків у майбутньому, чим не виконано вимог ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Надані [PERSON] письмові докази щодо обставин пожежі, яка мала місце 25.01.2023 жодним чином не пов`язані з природою написання розписки від 26.01.2023, що спростовується змістом самої розписки, у якій [PERSON] власноруч зазначив, що бере в борг у [PERSON] грошові кошти, в сумі 13000 доларів США, а висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа № 74/88 від 29.01.2025 не спростовує факту отримання позичальником [PERSON] \~ коштів за договором позики. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17,від 24 травня 2023 року у справі № 759/17745/18. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі, в зв`язку із його недоведеністю. В силу вимог ст.141 ЦПК України, оскільки вимоги первісного позову задоволені у повному обсязі, то з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені [PERSON] судові витрати, а понесені [PERSON] судові витрати слід покласти на [PERSON] в зв`язку з тим, що в задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.

Outcome: approved