Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник-адвокат Рішко С. І. звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Позовна заява обґрунтована тим, що 16 грудня 1978 року в с. Торунь Міжгірського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що було зроблено відповідний актовий запис № 29, внаслідок чого дружина змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У цьому шлюбі у них народилося двоє дітей: вона [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначала, що за життя її батько збудував був будинок [ADDRESS] (далі Спадковий будинок), будівництво якого було завершено орієнтовно у 1970 році. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії IІ-ЗК № 001455, виданого 28.12.2002 Торунською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 196 № 352 (надалі Держакт № 001455), її батьку [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,5066 га, призначені для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, що розташовані у с. Торунь Хустського (раніше Міжгірського) району Закарпатської області, у т. ч.: в урочищі «Біля хати» площею 0,0427 га; в урочищі «Пискачів город» площею 0,2149 га; в урочищі «За дорогою» площею 0,0829 га; в урочищі «Жалобок» площею 0,1661 га. Її матір [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим 01.08.2005 виконкомом Торунської сільради, та вона була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті в даному будинку проживали та були зареєстровані її чоловік [PERSON] та її син [PERSON] . Указувала, що витяги зі Спадкового реєстру від 18.03.2025 № 80502965 та № 80502956 свідчать про те, що її матір [PERSON] на випадок своєї смерті заповітів не залишала, спадкові справи до її майна не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Її батько [PERSON] також помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим 26.07.2016 виконкомом Торунської сільради, який теж був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті в даному будинку проживав та був зареєстрований його син [PERSON] . Витяги зі Спадкового реєстру від 18.03.2025 за № 80503085 та № 80503060 свідчать про те, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповітів не залишав, спадкові справи до його майна не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Звертала увагу і на те, що спадщину після смерті батька [PERSON] шляхом фактичного проживання зі спадкодавцем прийняв його син [PERSON] , оскільки на момент смерті батька був зареєстрований та постійно проживав разом із ним у Спадковому будинку. Проте незважаючи на фактичне прийняття спадщини, він не здійснив належного оформлення своїх спадкових прав, у зв`язку з чим державна реєстрація права власності на спадкове майно проведена не була. [INFO] помер і її брат [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим 18.05.2018 виконкомом Торунської сільради, який був постійним мешканцем [ADDRESS] . На день його смерті він був зареєстрований та проживав один, одружений не був. Як свідчить витяг зі Спадкового реєстру від 18.03.2025 за № 80503034, то її брат [PERSON] на випадок своєї смерті заповітів не залишав. 25 жовтня 2018 року вона як спадкоємець за законом звернулася до Міжгірської державну нотаріальну контору Закарпатської області із заявою про прийняття спадщини до майна померлого [INFO] [PERSON] і, як наслідок, того ж дня державним нотаріусом було зареєстровано спадкову справу № 71-2018 (реєстраційний номер у Спадковому реєстрі № 63207414). Однак згодом у вересні 2024 року в межах зазначеної спадкової справи № 71-2018 державний нотаріусом їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 773, яким підтверджується набуття нею права власності на земельну ділянку площею 0,0427 га з кадастровим номером 2122487900:01:005:0108, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в урочищі «Біля хати» в селі Торунь Хустського району Закарпатської області, згідно з Держактом № 001455. Як було встановлено нотаріусом вона прийняла спадщину за майном [PERSON] як спадкоємець за законом шляхом подання заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк. Ніхто інший зі заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлого [PERSON] до Міжгірської держнотконтори не надходили. Однак постановою від 25.09.2024 за № 160/02-31 державний нотаріус Дунаєва О. І., з посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 № 296/5, відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Спадковий будинок із підстав відсутності у спадковій справі та у спадкоємця правовстановлюючих документів на цей будинок та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього будинку. Ця постанова нотаріуса і, відповідно, відмова в учиненні нотаріальної дії щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно померлого брата і стала підставою для її звернення до суду з цим позовом. Посилаючись на\~наведені вище\~обставини просила\~суд визнати\~за нею\~у порядку\~спадкування за\~законом до\~майнапомерлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.47,48). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. У підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Рішко С. І. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання були належним чином повідомлені. Водночас представником позивачки [PERSON] адвокатом Рішком С. І. подано до суду 15.04.2025 заяву,\~в якій\~він просив\~розглянути цю\~справу без\~участі сторони\~позивача,\~позовні вимоги\~підтримав повністю\~та просив\~їх задовольнити,\~додаткових заяв\~і клопотань\~не має(а.с.55). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Печкан В. В. у підготовче засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання була належним чином повідомлена. Проте подала до суду 02.04.2025 заяву, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада визнає позовні вимоги і не заперечує щодо їх задоволення, додаткових доказів і клопотань не має, а також просила у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України розглянути дану справу за її відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с.51-54). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що батьками позивачки [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про її народження серії [NUMBER] (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.01.1986 [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, унаслідок чого позивачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.14). Матір позивачки [PERSON] померла [INFO] у с. Торун Міжгірського району Закарпатської області, що стверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим виконкомом Торунської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 01.08.2005 за актовим записом № 17 (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.12.1978 батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі (а.с.16). Відповідно до довідки № 217 від 17.03.2025, виданої Торунським старостинським округом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, то померла [INFO] [PERSON] , 1946 р. н., була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом із нею на день її смерті в даному будинку проживав та був зареєстрований її чоловік [PERSON] , 1941 р. н., та її син [PERSON] , 1971 р. н. (а.с.17). Як видно з витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 80502965, виданого 18.03.2025 державною нотаріускою Міжгірської нотаріальної контори Дунаєвою О. І., у Спадковому реєстрі інформація щодо наявності заповіту, складеного [PERSON] , відсутня (а.с.18). Згідно з витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 80502956, виданого 18.03.2025 державною нотаріускою Міжгірської нотаріальної контори Дунаєвою О. І., то у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [INFO] [PERSON] відсутня (а.с.19). Батько позивачки [PERSON] помер [INFO] у селі Торунь Міжгірського (теперішнього Хустського) району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Торунської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 26.07.2016 за актовим записом № 19 (а.с.20). Згідно з довідкою виконкому Торунської сільради від 03.10.2016 року № 1287, померлий [INFO] [PERSON] , 1941 р. н., був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті в даному будинку проживав та був зареєстрований його син [PERSON] , 1971 р. н.(а.с.21). Як слідує з витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 80503085, виданого 18.03.2025 державною нотаріускою Міжгірської нотаріальної контори Дунаєвою О. І., у Спадковому реєстрі інформація щодо наявності заповіту, складеного [PERSON] є відсутня (а.с.22). Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 80503060, виданого 18.03.2025 державною нотаріускою Міжгірської нотаріальної контори Дунаєвою О. І., то у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого [INFO] [PERSON] відсутня (а.с.23). Як убачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.05.2018 виконкомом Торунської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, брат позивачки [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис №18 (а.с.24). Як видно\~зі свідоцтва\~про народження серії\~ [NUMBER] ,батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (а.с.25). Згідно з довідками виконкому Торунської сільради від 26.06.2018 за № 609 та № 610, померлий [INFO] [PERSON] , 1971 р. н., був постійним мешканцем [ADDRESS] . На день його смерті він був зареєстрований та проживав один, одружений не був (а.с.26). Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 80503034, виданого 18.03.2025 державною нотаріускою Міжгірської нотаріальної контори Дунаєвою О.І., у Спадковому реєстрі інформація щодо наявності заповіту, складеного [PERSON] , відсутня (а.с.27). Згідно з витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 80502993, виданого 18.03.2025 державною нотаріускою Міжгірської нотаріальної контори Дунаєвою О.І., видно, що 25.09.2024 було видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за № 73034881(а.с.28). Як слідує з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 53816788, виданого 25.10.2018 державною нотаріускою Міжгірської нотаріальної контори Дунаєвою О.І., зареєстровано спадкову справу за спадкодавцем [PERSON] за № 63207414 (а.с.29). Як убачається з державного акту на право приватної власності на землю серії IІ-ЗК № 001455, виданого 28.12.2002 Торунською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 196 № 352, [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 0,5066 га, призначені для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташовані у с. Торунь Хустського (раніше Міжгірського) району Закарпатської області, у т. ч.: в урочищі «Біля хати» площею 0,0427 га; в урочищі «Пискачів город» площею 0,2149 га; в урочищі «За дорогою» площею 0,0829 га; в урочищі «Жалобок» площею 0,1661 га (а.с.33). Як видно зі свідоцтва про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі за № 773 від 25.09.2024 та видане на ім`я позивачки [PERSON] , убачається, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 0,0427 га, кадастровий номер 2122487900:01:005:0108, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться в селі Торунь Хустського району Закарпатської області, урочище «Біля хати», згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії II-ЗК № 001455 виданого 28.12.2002 Торунською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області, на підставі рішення 23 скликання від 15 лютого 2001 року цієї ж ради та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 196/352, що належала батьку померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцем якого був його син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано (а.с.31). Із витягу з Державного реєстру речових прав за № 396993228 від 28.09.2024 видно, що позивачка [PERSON] є власницею земельної ділянки за кадастровим номером 2122487900:01:005:0108, площею 0,0427га на підставі свідоцтва про право на спадщину за № 773 від 25.09.2024 (а.с.31). Постановою державної нотаріуски Дунаєвої О. І. від 25.09.2024 за вих. № 160/02-31 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходится за адресою: [ADDRESS] , відмовлено внаслідок відсутності правоустановчих документів на цей будинок, відсутністю інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна (а.с.30). Відповідно до\~технічного паспорту\~від 15.11.2023\~на будинок\~садибного типу\~з господарськими\~будівлями,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~то цей\~будинок має\~загальну площу\~63,3\~кв.\~м та\~додаткові приміщення\~площею 11,5\~кв.\~м. (а.с.34-38). Із виписки з погосподарської книги, виданої Торунським старостинським округом Хустського району Закарпатської області від 01.03.2023 за № 214 вбачається, що згідно з погосподарської книги № 6 за житловим будинком [ADDRESS] , який належав померлому [PERSON] , який помер [INFO] , то за ним дійсно закріплений особовий рахунок [NUMBER] . Житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] і розташований на земельній ділянці площею 0.04 га, знаходиться в межах населеного пункту села Торун. Зазначений житловий будинок побудований орієнтовно в 1970 році, свідоцтво на право власності на цей житловий будинок не видавалось (а.с.39). Як видно\~з довідки,\~виданої КП\~«Міжгірське БТІ»\~від 12.12.2023\~за №\~170,\~то станом\~на 31.12.2012\~право власності\~на житловий\~будинок [ADDRESS] не\~зареєстровано (а.с.40). Відповідно до Звіту про оцінку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , складеного ПП «Експерт-Сервіс», то станом на дату оцінки 07.03.2025 вартість указаного об`єкту нерухомого майна становить 164\~178,00 гривень (а.с.42). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ч. 1 ст. 1262 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину нотаріус\~обов`язково перевіряє:\~факт смерті\~спадкодавця,\~час і\~місце відкриття\~спадщини,\~наявність підстав\~для закликання\~до спадкоємства,\~якщо має\~місце спадкування\~за законом,\~прийняття спадкоємцем\~спадщини у\~встановлений законом\~спосіб,\~склад спадкового\~майна,\~на яке\~видається свідоцтво\~про право\~на спадщину.\~На підтвердження\~цих обставин\~від спадкоємців\~витребовуються документи,\~які підтверджують\~вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачем, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved