Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся через систему «Електронний суд» до відповідачки [PERSON] із позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 26.02.2005 по 25.07.2023. У період шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Після розірвання шлюбу, діти проживають разом із позивачем та знаходяться на його утриманні. Позивач звернувся до суду про стягнення з відповідачки на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , проте справа ще не розглянута. Друга дитина - [PERSON] є повнолітнім та навчається у Київському енергетичному фаховому коледжі, денна форма навчання. На даний час повнолітній син не працює, продовжує навчання та перебуває на повному утриманні позивача. Позивач протягом тривалого часу не мав постійного та стабільного заробітку, на даний час працює на посаді менеджера в ТОВ «Інтеріум Компані» з посадовим окладом 15000,00 грн. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , який продовжує навчання у розмірі від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати звернення до суду із позовом і до закінчення сином навчання, тобто до 30.06.2025, однак не більше ніж досягнення 23 років. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.02.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, судом залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . Представник відповідачки подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що відповідачка працює в Управлінні соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на посаді начальника відділу з питань ветеранської політики та отримує дохід. Відповідачка добровільно сплачує аліменти на утримання спільних дітей з позивачем, шляхом перерахування коштів на картки. Крім того, відповідачка має на своєму утриманні непрацездатних батьків - [PERSON] та [PERSON] , які є пенсіонерами та інвалідами ІІ групи. На переконання відповідачки між нею та позивачем відсутній спір, а позов про стягнення аліментів зумовлений тим, що відповідачка подала позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який перебуває на розгляді. Представник позивача подала відповідь на відзив, відповідно до якої наполягає на задоволені позовних вимог позивача. Представник позивача вказує на те, що сторона відповідача, заперечуючи факт проживання повнолітнього сина із позивачем, не надала відповідні докази. Відповідач помилково вважає, що [PERSON] працює, оскільки у позовній заяві вказано про зворотне. Подані стороною відповідача докази на підтвердження утримання непрацездатних батьків, не можуть братися судом до уваги, оскільки останні не засвідчені належним чином. Представник позивача вказує на те, що відповідачка не несе жодних витрат на утримання спільного сина. Долучені стороною відповідача квитанції не містять відповідного призначення платежу, відтак не можуть братися судом до уваги. Крім того, відповідачка долучила квитанції про сплату аліментів на утримання синів по 10000,00 грн., після подачі позовної заяви до суду. Враховуючи сплачену суму, представник позивача посилається на наявність у відповідачки фінансової можливості утримувати повнолітнього сина у період його навчання. Відповідачка має у власності квартиру, яку здає в оренду, відтак має дохід та можливість сплачувати аліменти. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Представник відповідачки проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. При цьому наголошував на тому, що повнолітній син наразі не проживає з позивачем, оскільки останній мобілізований до лав ЗСУ, а відповідачка добровільно приймає участь у фінансовій допомозі повнолітньому сину. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , проти задоволення позову заперечував, вказав, що не бажає, щоб з відповідачки були стягнути кошти на його утримання. Вказав, що батько та мати перераховують йому грошові кошти на картку, у розмірі який йому достатній. Батько з лютого 2025 року мобілізований, відтак він проживає самостійно. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідачки, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 26.02.2005 по 25.07.2023 (а.с.16-17). У період шлюбу народилося двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . [PERSON] зареєстрований за адресою - [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до акту ЖЕД -319 від 11.10.2024 за адресою [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але не проживають (а.с.24). Згідно акту від 17.10.2024 [PERSON] , та його двоє синів [PERSON] та [PERSON] фактично з березня 2023 року постійно проживають у житловому будинку, який належить на праві приватної власності [PERSON] за адресою - [ADDRESS] (а.с.25-27). Відповідно до договору про надання освітніх послуг у Київському енергетичному фаховому коледжі № 35/21 від 23.07.2021 та довідки № 4440 від 03.09.2024, [PERSON] у 2021 році вступив до Київського енергетичного фахового коледжу і зараз навчається на 4 курсі денного відділення, строк закінчення закладу освіти - 30.06.2025. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20. 11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вимогами статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до положення статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку допомогу надавати. Згідно частини 1 статті 198 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, визначених у статті 183 цього Кодексу. Частиною першою та другою статті 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до вимог частини першої статті 184 СК України, якщо платник податків має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмірі аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 20 постанови Пленумом Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу. Позивач, звертаючись із позовом до суду, посилається на те, що повнолітній син [PERSON] проживає разом із ним та потребує матеріальної допомоги, оскільки здобуває освіту у навчальному закладі. Проте, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з лютого 2025 року мобілізований до лав ЗСУ, вказану обставину підтвердив представник позивача, представник відповідачки та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , відтак враховуючи положення частини 1 статті 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Таким чином, у разі стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, враховуючи положення частини 3 статті 181 СК України, аліменти могли бути стягнуті у період з 21.10.2024 по 01.02.2025, тобто період у який [PERSON] проживав разом із позивачем. Разом з тим, [PERSON] , на утримання якого позивач просить стягнути аліменти з відповідачки, в судовому засіданні вказав про те, що не бажає стягнення в судовому порядку коштів з відповідачки на його утримання. Крім того, вказав, що відповідачка самостійно та регулярно перераховує на його картку грошові кошти у розмірі, який є достатнім. Враховуючи те, що [PERSON] в судовому засіданні вказав про відсутність потреби у стягненні матеріальної допомоги, а вказана обставина має істотне значення при вирішення судом спору про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] . Доводи представника відповідачки про перебування на її утриманні батьків пенсійного віку, суд до уваги не приймає, оскільки всупереч частини 1 статті 81 ЦПК України суду не було надано належні, допустимі та достовірні докази вказаному. Долучені копії пенсійних посвідчень на ім`я [PERSON] та [PERSON] , копії довідок МСЕК на їх ім`я та копія свідоцтва про народження відповідачки є лише доказами на підтвердження факту родинних відносин, перебування батьків відповідачки на пенсійному забезпеченні та встановлення останнім ІІ групи інвалідності. Крім того, з долучених копії довідок МСЕК, суд позбавлений можливості дійти висновку про те, що вказані особи потребують сторонньої допомоги і таку допомогу надає саме відповідачка. Твердження представника позивача про те, що відповідачка не приймає участі в утримання спільного сина [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки спростовуються письмовими матеріалами справи та поясненнями [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Враховуючи положення частини 7 статті 141 ЦПК України, висновок суду про відмову у задоволенні позову, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору за вказаною категорією справи, суд приходить до висновку, що судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed