Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , яким просить стягнути з відповідача на його користь 36017,67 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 04.03.2010 року та вирішити питання судових витрат. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 04.03.2010 року, в якій підтвердив, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі, що підтверджується його підписом в анкеті-заяві. Зазначає, що при укладенні договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України, згідно з якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Вважає, що в силу приписів ст.634 ЦК України укладений договір є змішаним договором, оскільки поєднує умови договору банківського рахунку та кредитного договору. На підставі цього договору банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та відповідачу надано у користування кредитну картку, ліміт по якій, в подальшому збільшено до 28000 грн. Однак, позичальник не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, тому станом на 20.03.2023 року утворилася заборгованість у розмірі 36017,67 грн, з яких: 29468,47 грн заборгованість за кредитом, 6549,20 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Як вбачається\~із матеріалів\~справи,\~позов первинно\~було подано\~04.05.2023\~року,\~однак ухвалою\~Червоноградського міського\~суду Львівської\~області від\~09\~червня 2023\~року,\~залишеною без\~змін постановою\~Львівського апеляційного\~суду від\~07.12.2023\~року, позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості повернуто позивачу. Постановою Верховного\~суду від\~03.07.2024\~року ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07.12.2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Така надійшла до Червоноградського міського суду Львівської області 09.08.2024 року. Ухвалою від 27.09.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у визначений строк відзиву на позовну заяву не подав. Ухвалою від 05.11.2024 року зобов`язано Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» в 5-ти денний строк з дня отримання ухвали надіслати відповідачу примірник позовної заяви з усіма додатками та подати суду докази надсилання таких документів листом з описом вкладення, у зв`зку із чим розгляд справи відкладено на 11.12.2024 року. 10.12.2024 року до суду скеровано докази надсилання позивачем примірнику позовної заяви з усіма додатками відповідачу. 11.12.2025 року розгляд справи відкладено. Відповідач у визначений строк відзиву на позовну заяву не подав. Розгляд справи 14.03.2025 року не відбувся у зв`язку з відрядженням головуючого. В судове засідання 07.02.2025 року, 15.04.2025 року сторони не з`явились. Позивач зазначив у позовній заяві, що не заперечує проти розгляду справи у відсутності свого представника та ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідача. Відповідач не повідомив суду про причини свої відсутності, заяв чи клопотань не подав, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. В зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ст.247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 04.03.2010 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.40). У заяві зазначено лише анкетні дані відповідача [PERSON] та те, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. За розрахунком АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість відповідача за кредитним договором на 04.03.2010 року становить 36017,67 грн, з яких: 29468,47 грн заборгованість за кредитом, 6549,20 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, процесуальним облов`язком суду є дослідження належним чином поданого стороною доказу (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірка його та оцінка в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначення правових аргументів на його спростування і наведення у рішенні свого розрахунку. Як вбачається зі змісту заяви-анкети від 04.03.2010, така не містить будь-яких істотних умов кредитного договору взагалі, а тому не може бути договором в розумінні ст.638 ЦК України. Із наданих позивачем довідки, розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що на підставі заяви від 04.03.2010 [PERSON] видана платіжна картка з терміном дії до листопада 2012 року, однак кредитними коштами у цей період він не користувався і заборгованість за цей період перед банком відсутня. Відтак, картку № [NUMBER] , надану на підставі заяви від 04.03.2010 року, відповідач не використовував і заборгованість за вказаний період банк не нараховував. Встановлено, що вперше відповідач скористався кредитними коштами у червні 2015 року, однак не доведено за допомогою якого платіжного засобу відповідач скористався кредитними коштами, оскільки згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» у цей час у нього було три кредитні картки Картка Універсальна дата відкриття 28.11.2012 р. термін дії якої до 07/16, [PERSON] дата відкриття 08.04.2013 р термін дії до 01/17 та картка Універсальна GOLD дата відкриття 25.04.2015 року, термін дії якої до 06/18 (а.с.39), та чи використаний ним платіжний засіб має будь-яке відношення до анкети-заяви, підписаної відповідачем ще 04.03.2010 і що з ним не укладалося будь-яких інших договорів. Інших договорів чи додатків до них матеріали справи не містять. Також у матеріалах справи відсутні докази про встановлення чи зміну кредитних лімітів відповідачу. Таким чином, суд вважає, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки конкретних запропонованих умов заява анкета від 04.03.2010 року не містить, Умови і Правила надання банківських послуг без підпису відповідача, начебто надані на ознайомлення останньому, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). До матеріалів справи позивач також надав паспорт споживчого кредиту (а.с.41-44), підписаний відповідачем лише 08.07.2021, як доказ того, що він так само є невід`ємною складовою частиною кредитного договору, в якому сторони узгодили між собою ставку договірних відсотків, тому суд не бере до уваги, долучений паспорт споживчого кредиту. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Проте, в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, а тому відсутні підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04.03.2010 року. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed