Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 02 червня 2000 року та 10 березня 2021 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Зазначає, що вони з відповідачем вселились до гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на підставі того, що 17 березня 2016 року ВАТ «Дніпропетровський трубний завод» відповідачу було видано ордер №1372, яким надано право на зайняття жилого приміщення 2-х кімнат у гуртожитку (№34 житловою площею 13,2 м. кв. та №5 житловою площею 11,8 м. кв.), які знаходяться за вищевказаною адресою. Вказаний ордер було видано на ім`я [PERSON] (відповідальний квартиронаймач), на неї, як дружину та синів [PERSON] , [PERSON] , які на теперішній час зареєстровані у вказаних кімнатах. Оскільки відповідач у зазначених кімнатах не проживає без поважних причин понад шість місяців з березня 2020 року, забрав свої речі і пішов проживати до жінки з якою створив іншу сім`ю і зареєстрував шлюб. Вказує, що [PERSON] комунальні послуги не сплачує і його речей у приміщеннях немає, однак добровільно з реєстраційного обліку не знімається, а тому вона змушена звернутись до суду. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатами [ADDRESS] . 28 жовтня 2024 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2025 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ПАТ «Дніпропетровський трубний завод». Представник третьої особи - ПАТ «ДТЗ» Бондаренко І.В. сформувала в системі «Електронний суд» письмові пояснення в яких зазначила, що локальний нормативний акт ПАТ «ДТЗ» «Положення про користування гуртожитками» був складений на підставі «Примірного положення про користування гуртожитками», затвердженого Постановою КМУ від 20 червня 2018 року №498, і був затверджений 01 липня 2018 року, та з 01 липня 2018 року ПАТ «ДТЗ», та надавав мешканцям гуртожитку рахунки, складені відповідно до цього Положення. На сьогоднішній день [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають заборгованість перед ПАТ «ДТЗ» за житло і комунальні послуги в сумі 26028,92 грн. ПАТ «ДТЗ» вважає, що [PERSON] проживав у гуртожитку за адресою [ADDRESS] і № 34, а також користувався комунальними послугами в цих кімнатах до 31 грудня 2023 року. Зазначає, що для виселення [PERSON] з гуртожитку, йому достатньо було звернутися до ПАТ «ДТЗ» з відповідною заявою, але він цього не зробив. Щодо подальшого проживання/не проживання [PERSON] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , ПАТ «ДТЗ» не володіє такою інформацією. 05 березня 2025 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання позивача про виклик свідків, а також закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. Від представника третьої особи ПАТ «ДТЗ» до суду надійшла заява в якій вона просила розглянути справу без її участі та вирішувати справу на розсуд суду. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у судове засідання не з`явились будучи повідомленими належним чином, будь-яких заяв або клопотань суду не надали. 10 квітня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності відповідача за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. Заслухавши позивача [PERSON] , пояснення свідка [PERSON] , вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є кімнати №5, [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено, що 02 червня 2000 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, про що зроблено запис № 207 (а. с. 10). Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбних відносинах сторони мають синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис №745, який вже повнолітньою особою, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1107 (а. с. 11-12). Як встановлено\~з матеріалів\~справи,\~22\~березня 2016\~року ПАТ\~«Дніпропетровський трубний\~завод» було\~видано [PERSON] ордер №1372 на жилу площу в гуртожитку, на право зайняття жилої площі в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , разом з його сім`єю: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син) (а. с. 14). З матеріалів справи встановлено, що відповідно виданої КП «Жилсервіс-5» ДМР довідки №1335 від 01 жовтня 2024 року в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким відкрито особовий рахунок на кімнати № [NUMBER] , № [NUMBER] (а.с.15). Судом також встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року у справі №205/10165/20, яке набрало законної сили 10 квітня 2021 року, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яким встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з березня 2020 року (а. с. 13-14). Відповідно до\~наявного в\~матеріалах справи\~акту обстеження\~кімнат від\~14\~жовтня 2024\~року,\~складеного мешканцями\~будинку за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за результатами обстеження кімнат [ADDRESS] , [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] не проживає у вказаних кімнатах з березня 2020 року, а його речі в кімнатах відсутні (а.с.16). Допитана у судовому засіданні 10 квітня 2025 року свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача і проживає у вищезазначеному гуртожитку тривалий час, підтвердила факт непроживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою, оскільки в грудні 2020 року він пішов з сім`ї та більше вона його не бачила. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Частиною 1 статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №209/2642/18. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач [PERSON] у 2020 році добровільно змінив своє місце проживання, забравши свої речі на інше місце постійного проживання. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач втратив інтерес до житлового приміщення, в якому він зареєстрований та у якому проживав до вказаного часу. З урахуванням наведеного, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві не зазначено, що вона бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому сплачений позивачами судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved