Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

23 грудня 2024 року адвокат Коренко Т.В., яка є представником позивачки [PERSON] , звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до Куцурубської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, предметом якого є визнання права власності на земельну ділянку площею 0,16 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги представник позивачки обґрунтовує тим, що позивачка відповідно до свідоцтва про право власності виданого 24 липня 2001 року на підставі рішення Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та зареєстрованого в Очаківській районній філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за № 2 від 24 липня 2001 року є власницею цілого жилого будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, позивачка не має можливості зареєструвати на своє ім`я, оскільки власником спірної земельної ділянки площею 0,16 га, за цільовим призначенням для обслуговування вказаного жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії МК, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 109 значиться попередній власник жилого будинку відповідач [PERSON] . Посилаючись на те, що [PERSON] правомірно володіє та користується земельною ділянкою для обслуговування придбаного нею житлового будинку за вказаною вище адресою, та, що у зв`язку зі змінами в законодавстві, вона на теперішній час позбавлена можливості зареєструвати право власності на земельну ділянку на своє ім`я, представник просила позовні вимоги задовольнити та судові витрати віднести на рахунок позивачки. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачки адвокат Коренко Т.В. надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивачки, в якій крім того, представник зазначила, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому в силу ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається таким, що належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи (а.с. 50). Представник третьої особи Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі їх представника, а також, що з позовом сільська рада згодна. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого 20 вересня 1993 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 109, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,16 га, що розташована по [ADDRESS] , за цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських будівель(присадибна ділянка) (а.с. 10). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 24 липня 2001 року виконавчим комітетом Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області на підставі рішення Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та копії реєстраційного напису на правовстановлювальному документі, який зареєстровано в Очаківській районній філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за № 2 від 24 липня 2001 року [PERSON] належить на праві приватної ввласності цілий жилий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України, який діяв на час реєстрації прав власності [PERSON] на житловий будинок, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Також, згідно з ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України в редакції, яка діє на теперішній час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Разом із тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка розглядається, слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруд, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень ст. 120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями ст. 30 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них. При ухваленні рішення щодо набуття у приватну власність спірної земельної ділянки, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони в рівній мірі. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала довела належними та допустимими доказами факт набуття нею у власність на законних підставах, а саме з правочину, житлового будинку, суд дійшов висновку, що вона також набула право власності на спірну земельну ділянку, а тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved