Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

У вересні 2021 року позивач в особі свого представника адвоката Боброва С.В. звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є її дочкою. 05 березня 2004 року відповідач уклала шлюб з [PERSON] . В цьому шлюбі відповідач народила двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з характеристикою з місця навчання дітей мати не приймає участі в їх вихованні, не приділяє їм належної уваги, не відвідує батьківські збори. Вихованням дітей займається баба [PERSON] . Батько дітей - [PERSON] також не займається вихованням дітей, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Знаходиться на непідконтрольній території України. Станом на 06 червня 2020 року заборгованість по аліментам склала 16 807,50 грн. 12.12.2014 відповідач залишила місце проживання та виїхала до російської федерації. Діти залишилися проживати разом із нею, [PERSON] . Відповідач долею дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на виховання дітей не надає. Останній раз відповідач виходила на зв`язок у травні 2021 року та повідомила, що вийшла заміж на території російської федерації, наміру повертатися до України не має. Отже, відповідач не турбується про фізичний та духовний розвиток дітей, не спілкується з ними в достатньому обсязі, не забезпечує їх харчуванням, медичним доглядом, тобто відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. За цих підстав позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначена цивільна справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута не була. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. Отже, усі судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська, що узгоджується з позицією Ради суддів України, викладеною у рішенні № 31 від 17.08.2023. 22 листопада 2023 року дану справу було передано за підсудністю Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська, ухвалою якого від 25 грудня 2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 травня 2024 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження. Цією ж ухвалою суду зобов`язано орган опіки та піклування Краматорської міської ради надати суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дітей [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження. Після проведення зазначених підготовчих дій справу було призначено до судового розгляду по суті. Сторони та треті особи у судове засідання 21 січня 2025 року не з`явилися. Позивач [PERSON] надала заяву, якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Також позивач просила проводити судовий розгляд без її участі, посилаючись на перебування в м. Краматорську Донецької області та неможливість у зв?язку з чим прибути до суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явилася, повідомлялася про час і місце судового розгляду за своїм зареєстрованим місце проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», відзив на позов не надала, у зв?язку з чим судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних у справі даних та доказів у відсутності відповідача. Представник органу опіки та піклування Краматорської міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив проводити розгляд без його участі. Також органом опіки та піклування Краматорської міської ради був поданий до суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , 2008 року народження. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи. При цьому до суду від імені третьої особи [PERSON] надійшла засобами електронного зв?язку копія заяви про те, що вона підтримує в повному обсязі позовні вимоги та не заперечує проти позбавлення батьківських прав [PERSON] . Проте така заява не може бути прийнята судом, оскільки вона не підписана електронним цифровим підписом або іншими засобами, за допомогою яких можливо ідентифікувати особу, яка її подала. Відповідно до\~частини 4\~статті 268\~ЦПК України\~у разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або у\~разі розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи\~суд підписує\~рішення (повне\~або скорочене)\~без його\~проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 268 ЦПК України). Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом установлено,\~що відповідач [PERSON] є матір?ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] і її чоловіком [PERSON] був розірваний у 2007 році. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 03 липня 2009 року у справі № 2-4865/2009 з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу). Згідно з наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб 08 травня 2021 року [PERSON] у Відділі запису актів цивільного стану Ставропольського краю РФ уклала новий шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно з характеристикою дитини [PERSON] , виданої 02.08.2021 ЗОШ № 31 м. Краматорська Донецької області, його вихованням займається бабуся [PERSON] . Мати не приділяє належної уваги вихованню сина і не бере участі в його житті. Згідно з характеристикою учениці [PERSON] , яка видана ЗОШ № 1 м. Краматорська Донецької області, мати не приділяє уваги її вихованню і не приймає участі у її житті. Світлана мешкає з бабусею [PERSON] , яка займається її вихованням. Згідно з висновком органу опіки та піклування Краматорської міської ради № 01-49/1119 від 04.06.2024 року «04.01.2008 [PERSON] народила сина [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімеи?ного кодексу Украі?ни. В 2010 році [PERSON] залишила свого малолітнього сина на бабусю [PERSON] , [INFO] , яка заи?малася и?ого вихованням, розвитком та утриманням. [PERSON] пояснила, що з 2010 року мати онука, [PERSON] ?вна, вихованням, навчанням, утриманням сина не заи?мається, не цікавиться и?ого шкільними успіхами, матеріальноі? допомоги на утримання сина не надає; не піклується про и?ого фізичнии? і духовнии? розвиток, не прии?має заходів щодо отримання сином паспорта громадянина Украі?ни, не проявляє до сина материнськоі? турботи та уваги, не бачиться з дитиною, не спілкується з ним, баи?дуже відноситься до маи?бутнього свого сина. Наразі вихованням, навчанням та утриманням [PERSON] ?овича заи?мається и?ого бабуся [PERSON] , яка турбується про и?ого здоров`я та побут, створила належні умови для отримання онуком освіти, підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться шкільними успіхами підлітка. Неповнолітніи? [PERSON] ?ович пояснив, що він не заперечує проти позбавлення батьківських прав и?ого матері [PERSON] ?вни, у зв`язку з тим, що він не бажає з нею спілкуватись, так як залишила и?ого на тривалии? час у бабусі, не бажає, щоб він проживав в і?і? родині, не дзвонить и?ому, не вітає з днем народженням та новорічними святами, не цікавиться шкільним життям. Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно і?і? неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , був розглянутии? на комісіі? із захисту прав дитини. Враховуючи інтереси неповнолітнього [PERSON] ?овича орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] ?вну». Між тим на виконання ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 травня 2024 року, якою орган опіки та піклування Краматорської міської ради Донецької області було зобов`язано надати суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не лише відносно сина [PERSON] , а й дочки [PERSON] , 2004 року народження, такий висновок суду наданий не був. У зв?язку з цим суд бере до уваги, що в постанові Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 викладений правовий висновок, що передбачена частинами четвертою та п`ятою\~статті 19 СК України\~обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої\~статті 19 СК України\~надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв?язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Суд звертає увагу, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В даному випадку належний орган опіки та піклування був залучений судом до участі у справі. Судом були вжиті заходи для отримання відповідного висновку органу опіки та піклування, але такий щодо дитини [PERSON] , яка на час вирішення цього питання досягла повноліття, не був наданий. Разом із тим, орган опіки та піклування не висловив будь-яких заперечень проти позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Суд враховує, що справа перебуває в провадженні судів з вересня 2021 року, через віддаленість проживання сторін та інших учасників від суду, якому було передано справу на розгляд, а також не отриманням висновку органу опіки та піклування справа тривалий час не знаходить свого вирішення, а тому суд розглядає спір на підставі наявних у справі даних та доказів. При вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав суд виходить із того, що відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою\~статті 7 Сімейного кодексу України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я\~є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.\~\~Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1\~статті 14\~\~Закону України «Про охорону дитинства»\~діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до\~статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»\~\~дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого\~\~1991\~року №\~789-ХІІ та в силу положень\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати,\~батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)». Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.\~\~Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини 1\~статті 17 Закону України від 23 лютого\~\~2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року). З практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві. Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав. При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) зробив висновок, що приписи\~СК України\~та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини. Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування, в майбутньому. У разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених\~статтею 164 СК України\~підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення. Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд вважає доведеним факт ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітніх дочки [PERSON] та сина [PERSON] , оскільки зібраними по справі письмовими доказами підтверджується, що відповідач у 2010 року залишила їх на виховання своєї матері [PERSON] . Відповідач не займається вихованням дітей, не утримувала їх, не піклувалася про їх фізичний і духовний розвиток, не проявляла материнської турботи та уваги, не спілкувалася з ними в достатньому обсязі. Так, зі змісту висновку органу опіки та піклування слідує, що неповнолітній [PERSON] був опитаний представниками органу опіки та піклування Краматорської міської ради. Зі слів дитини [PERSON] з`ясовано, що він не заперечує проти позбавлення батьківських прав його матері [PERSON] , спілкуватися з нею не бажає, так як вона залишила його на тривалий час у бабусі, не бажає, щоб він проживав в її родині, не дзвонить, не вітає з днем народження та новорічними світами, не цікавиться шкільним життям. Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина [PERSON] . Суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування. Також суд вважає наявними достатні підстави й для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , яка була залучена судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Будь-яких заперечень проти цього позову, поданої її бабою, [PERSON] не надала, проти позбавлення її матері батьківських прав не заперечувала. Незважаючи на те, що органом опіки та піклування не був поданий висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дочки [PERSON] , яка на цей час досягла повноліття, суд вважає, що факт ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дочки [PERSON] до часу досягнення останньою повноліття знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки наявні у справі докази свідчать, що мати не займалася її вихованням, залишивши її на виховання бабусі. В даному випадку обставини, які були встановлені та перевірені органом опіки та піклування щодо дитини [PERSON] , повною мірою стосуються й [PERSON] , оскільки ці діти опинилися в однакових умовах, перебуваючи на вихованні своєї баби [PERSON] . Отже, на переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав щодо обох дітей якнайкраще відповідає інтересам останніх і є виправданим втручанням у сімейне життя та відповідає цілям, визначеним у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема суд враховує, що відповідач виїхала за кордон до російської федерації, що підтверджується укладенням нею шлюбу на цій території в 2021 році, залишивши дітей на території України. Тобто відповідачкою свідомо були обрані такі життєві умови, за яких її участь у вихованні дітей, які залишитися на території України, стала неможливою. Відповідач усвідомлювала, що не зможе достатньою мірою піклуватися про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідач обрала для себе перебування за кордоном, де вона не обтяжена турботою про дітей, переклавши виконання всіх обов`язків щодо дітей на свою матір позивача. Відповідач самоусунулася і тривалий час не брала участі у вихованні дітей, не піклувалася про них, їх фізичний і духовний розвиток, не забезпечувала матеріально, не надавала необхідної підтримки як складової частини виховання, що підтверджується документами, складеними за місцем навчання дітей, тобто незаінтересованими сторонніми особами. Наведені обставини свідчать про ухилення відповідача у розумінні статті 164 СК України від виконання свої батьківських обов`язків відносно своїх дітей [PERSON] та [PERSON] . Отже, суд вважає, що позов у частині позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованим та приходить до висновку, що встановлені обставини свідчать про наявність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідно до частини 2 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно з частиною 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, законодавцем визначено порядок стягнення аліментів на двох і більше дітей, а також безспірний розмір аліментів на одну дитину в розмірі однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд вважає можливим задовольнити вимогу позивача та з урахуванням матеріального стану відповідача, всіх інших обставин, передбачених статтею 182 Сімейного кодексу України, приходить до висновку, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей слід визначити у розмірі 1/3 (однієї третини) заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи стягнення з дня подання позову 06 вересня 2021 року і до досягнення повноліття старшою дитиною [PERSON] , [INFO] , тобто до [INFO] , а після стягувати аліменти за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, тобто в розмірі 1/6 (однієї шостої) частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення повноліття [PERSON] , [INFO] . Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Задовольняючи позов у частині стягнення аліментів, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. При розподілі судових витрат вид виходить із положень статті 141 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.\~ Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання цього позову, у зв`язку з задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у загальному розмірі 1816 грн. (908 грн. х 2).

Outcome: approved