Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми. Зазначала, що 27.03.2019 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля Opel Vectra, н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля Volkswagen Golf, н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 29.02.2019 [PERSON] була подана заява про виплату страхового відшкодування до ТДВ «СК «Ю.УС.АЙ». Відповідно до угоди про розмір страхового відшкодування від 10.05.2019, укладеної між [PERSON] та ТДВ «СК «Ю.УС.АЙ», сторони погодили, що сума страхового відшкодування становитиме 24 000 грн. Зазначена сума була виплачена відповідачу 17.05.2019, про що свідчить платіжне доручення № 15885. Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2019 винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] (а саме за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 КУпАП). Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 10.06.2020 постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2019 скасовано, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 КУпАП. Оскільки виплата страхового відшкодування була здійснена після встановлення вини [PERSON] на підставі постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2019, яка у подальшому була скасована Київським апеляційним судом 10.06.2020, відсутня правова підстава для виплати страхового відшкодування, а тому відповідно до ст. 1212 ЦК України просила стягнути з відповідача на свою користь 24 000 грн. суми страхового відшкодування, сплаченої страховою компанією, а також просила стягнути судові витрати. У судове засідання позивачка не з`явилася, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, на адресу суду надійшла заява від її представника - [PERSON], про розгляд справи за її відсутністю, у якій проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Суд відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності позивачки та її представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без повідомлення причин; не подав відзив. Представник позивача в заяві не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. За наявності сукупності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 27.03.2019 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля Opel Vectra, н.з. [NUMBER] та автомобіля Volkswagen Golf, н.з. [NUMBER] , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Opel Vectra, н.з. [NUMBER] [PERSON] була застрахована в ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» (а.с. 7-8, 19-20, 24). 29.02.2019 [PERSON] , як потерпілим у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, була подана заява про виплату страхового відшкодування до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ». Відповідно до страхового акту № 19.59.4737658-2245 від 17.05.2019 визначено розмір страхового відшкодування, яке підлягає виплаті [PERSON] у розмірі 24 000 грн. (а.с. 7) Зі змісту страхового акту та розрахунку страхового відшкодування вбачається те, що страхувальником за договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 4737658 від 02.09.2018 є [PERSON] , період страхування: з 02.09.2018 по 01.09.2019, страхова сума за договором 100 000 грн., франшиза 1 000 грн. (а.с. 7-8). Згідно з інформацією про поліс, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Opel Vectra, н.з. [NUMBER] (а.с. 24) Сума страхового відшкодування у розмірі 24 000 грн. була виплачена відповідачу 17.05.2019 (а.с. 11). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються, зокрема, главою 67 Цивільного кодексу України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Пунктами 1.1., 1.4., 1.7. статті 1 Закону передбачено, що страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (стаття 22 Закону). Статтею 34 Закону передбачено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Таким чином, підставою для повернення майна за статтею 1212 ЦК України є безпідставність його набуття. Отже, за змістом даної норми, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно зі статтею 1212 ЦК України, зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Схожі висновки про застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного Суду України, зокрема у постанові від 24 вересня 2014 року (справа №6-122цс14); від 03 червня 2015 року (справа №6-100цс15); від 18 листопада 2015 року (справа №6-582цс15). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року (справа №638/11807/15) зазначено, що конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.06.2022 у справі № 915/517/21 відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин та їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, положення статті 1212 ЦК України можуть застосовуватись і після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 920/1122/19, від 19.02.2020 у справі N 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі N 922/2413/19. До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені ст. 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження№ 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майноі тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина першастатті 1212 ЦК України). Як викладно у висновках постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Обґрунтовуючи позов, позивач вказувала на те, що [PERSON] судом апеляційної інстанції визнано невинуватим у вчиненні адміністративних правопорушень за ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому відпали правові підстави для виплати страхового відшкодування, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 1212 ЦК України з потерпілої особи, відповідача у справі підлягає стягненню сплачене страхове відшкодування у сумі 24 000 грн. Як установлено судом, відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2019 винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] (а саме визнано його винним за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 КУпАП). Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 10.06.2020 постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2019 скасовано, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 КУпАП. Скасовуючи постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2019 суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи захисника [PERSON] про те, що адміністративні правопорушення були вчинені не його підзахисним, а невідомою особою, яка представилася [PERSON] , заслуговують на увагу і, крім пояснень [PERSON] та потерпілого [PERSON] підтверджуються наступним: Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ № 084693, складеним 27.03.2019 щодо [PERSON] за ст.124 КУпАП, у нього було тимчасово вилучено посвідчення водія та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. З відповідей на адвокатські запити Управління патрульної поліції у місті Києві ДПП НП України № 693аз/41/11/4/02-2020 від 15.05.2020, Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області № 213аз від 22.05.2020 вбачається, що посвідчення водія на ім`я [PERSON] скеровано до сервісного центру № 3246 Києво-Святошинського району за належністю. Крім того, Територіальний сервісний центр № 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області на адвокатський запит листом № 367 від 10.06.2020 надав інформацію про те, що згідно наявних баз даних [PERSON] значиться в числі позбавлених права керування транспортними засобами з 24.05.2019 на строк 1 рік і матеріали щодо позбавлення спеціального права та посвідчення водія знаходяться на зберіганні в сервісному центрі. Станом на 06.06.2020 [PERSON] з питанням про повернення йому посвідчення водія після позбавлення спеціального права не звертався. У судовому засіданні [PERSON] надав для огляду посвідчення водія, видане ДАІ МВС-УВС м. Києва 26.11.1998. З долученої до відповіді Територіального сервісного центру № 3246 копії посвідчення водія на ім`я [PERSON] вочевидь випливає, що особа, фотографія якої наявна в посвідченні, що зберігається в сервісному центрі, не є [PERSON] і ця фотографія є іншою ніж та, що наявна в оглянутому судом посвідченні. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що [PERSON] не є особою, яка за викладених у протоколах обставин вчинила адміністративні правопорушення, а тому постанова судді першої інстанції була скасована із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративних правопорушень. Отже, відповідно до рішення суду апеляційної інстанції встановлено те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.03.2019 [PERSON] не керував забезпеченим транспортним засобом, який був учасником дорожньо-транспортної пригоди - автомобілем Opel Vectra, н.з. [NUMBER] . Згідно наявних документів у справі договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 4737658 від 02.09.2018 був укладений з власником автомобіля Opel Vectra, н.з. [NUMBER] [PERSON] . Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Страховик визнав випадок з ДТП, яка мала місце 27.03.2019 страховим випадком та ухвалив власне мотивоване рішення про виплату страхового відшкодування відповідачу, яке було оформлене страховим актом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів спростування винних дій водія забезпеченого транспортного засобу у дорожньо-транспортній пригоді позивачем суду не надано. Позивачем не надано доказів безпідставності набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 24 000 грн. страхового відшкодування , адже кошти були сплачені страховиком на підставі страхового акту від 14.05.2019 у зв`язку з визнанням майнових вимог потерпілого, відповідача у справі, в зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка відбулася 27.03.2019. Загальна умова частини першої стані 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.03.2018 у справі №904/5844/17, від 10.04.2018 у справі №910/6129/17, від 05.04.2018 у справі №914/833/17, від 04.05.2018 у справі № 927/468/17. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду про застосування статті 1215 ЦК України, зроблений у постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц, у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Факту недобросовісного або безпідставного набуття отриманих грошових коштів відповідачем, а також наявності рахункової помилки під час розгляду справи не встановлено та не доводиться жодним доказом, наявним в матеріалах справи. Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в задоволенні позову про повернення отриманого страхового відшкодування слід відмовити. Згідно з положеннями ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed