Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.03.2025 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від стягнення аліментів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07.05.1994 по 19.10.2021 перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Любешівського районного суду Волинської області. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 23.02.2022 по справі № 162/70/22 ухвалено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 01.02.2022 і до повноліття дітей. На момент винесення цього рішення діти проживали разом з відповідачем. Однак, на теперішній час позивач проживає та зареєстрований разом з своїми дітьми, офіційно працевлаштований, має стабільний і регулярний дохід, матеріально забезпечує та утримує своїх дітей. Зазначає, що на даний час відповідач ніде не працює, тобто не має стабільного доходу, необхідного для матеріального забезпечення дітей та їх утримання. Також вказує на те, що проживання дітей з ним підтверджено його паспортом та витягами з реєстру територіальної громади. На підставі викладеного, просить суд звільнити його від стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей, які були призначені рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 23.02.2022 по справі № 162/70/22, шляхом припинення такого стягнення. Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 05.03.2025 дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, які позивачем усунуто у встановлений судом строк. Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 10.03.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті постановлено провести о 10 год 00 хв 01.04.2025. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Зазначає, що після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати в одному житловому будинку, де проживали й діти. Ні матеріальний, ні сімейний стан позивача [PERSON] , як особи, яка сплачує аліменти, з часу їх стягнення, не змінилися. Неповнолітні діти проживають разом з нею у будинку, де проживає також і позивач. Останній хоч і проживає в одному з ними будинку, проте він займає окрему кімнату, домашнього господарства не веде, має окремий бюджет та продовжує витрачати свій заробіток на власні потреби, участі у вихованні дітей не бере, хоч і примусово сплачує аліменти на їх утримання. Позивач не надав жодного допустимого та належного доказу настання зміни обставин, які впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення стягнення аліментів. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свій позов з підстав, зазначених у ньому, просив його задовольнити. Пояснив, що з його заробітної плати стягується велика сума коштів на утримання дітей. Проте, він проживає разом з ними, матеріально забезпечує та утримує їх, має додаткові видатки. Натомість відповідачка ніде не працює, не має стабільного доходу, тому не забезпечує належне утримання дітей. Вважає, що отримані кошти по аліментах витрачає не за цільовим призначенням. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що позивач офіційно працює, сплачує аліменти на утримання дітей, не допускає заборгованості по їх сплаті. Діти проживають разом з позивачем, він їх повністю утримує, забезпечує всім необхідним. Однак, відповідачка, хоч і проживає також разом з ними, ніде офіційно не працює, не має доходів, тому не забезпечує в достатній мірі дітей. Її пояснення про наявність у неї доходів нічим не підтверджені. Ці обставини, на його думку, є підставою для звільнення позивача від стягнення з нього аліментів, призначених рішенням суду від 23.02.2022. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що після розірвання шлюбу з позивачем, останній залишився проживати в їх будинку. Рішенням суду від 23.02.2022 ухвалено стягувати з позивача аліменти на утримання їх трьох неповнолітніх дітей. Після цього вона вирішила не подавати виконавчий лист до органу державної виконавчої служби про примусове стягнення аліментів з позивача, оскільки він обіцяв добровільно матеріально забезпечувати дітей. Оскільки позивач не виконував своєї обіцянки, вона звернулась до органу державної виконавчої служби з заявою про примусове стягнення аліментів з позивача. Проте, останній знову обіцяв добровільно сплачувати аліменти, наполіг відкликати цю заяву, щоб за ним не рахувалась заборгованість і він в подальшому не мав проблем з оформленням відстрочки від мобілізації, що вона і зробила. Проте, позивач не дотримувався взятих на себе зобов`язань, матеріально не забезпечував належним чином дітей, продовжував витрачати свій заробіток на власні потреби. Тому вона в грудні 2024 року все ж таки подала виконавчий лист до виконання. Тобто позивач офіційно сплачує аліменти всього лише три місяці. Вона не може офіційно працевлаштуватись, проте підзаробляє неофіційно в Україні, періодично виїжджає за кордон на сезонні роботи (в цей час діти проживали з її мамою). Вона також забезпечує своїх дітей усім необхідним, здійснює їх догляд та утримання, бере більш активну участь у їх вихованні, ніж позивач. З урахуванням наведеного, та підстав, наведених у її відзиві, просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, доходить такого висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.05.1994 по 19.10.2021 (а.с.13-14). Вони є батьками трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 08.10.2007, серії [NUMBER] від 132280 та серії [NUMBER] (а.с.7, 9, 11). Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 23.02.2022 по справі № 162/70/22 ухвалено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 01.02.2022 і до повноліття дітей (а.с15-17). Згідно з записами в трудовій книжці [PERSON] він працює майстром лісу Любешівського лісництва відповідно до наказу № 22 від 23.12.2024 (а.с.6). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа Любешівського районного суду № 162/70/22 від 10.05.2022 по ВП № [NUMBER] головного державного виконавця Любешівського ВДВС у Камінь Каширському районі Волинської області Гриневич А.М. від 25.03.2025 № 4784, згідно заяви стягувача [PERSON] нарахування аліментів розпочато з 01.12.2024, станом на 28.02.2025 борг [PERSON] по аліментах становить 8260,76 грн (а.с.37). Згідно з квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 07.03.2025 [PERSON] сплачено аліменти в розмірі 8826,71 грн по ВП № [NUMBER] (а.с. 48). Витягами з Реєстру територіальної громади від 29.01.2025, стверджується, що діти сторін у справі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.8, 10, 12). Відповідно до Витягів з Реєстру територіальної громади від 29.01.2025 та від 18.03.2025 позивач та відповідачка також зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.4, 39). Згідно з Актом обстеження умов проживання комісії сектору «Служба у справах дітей» Любешівської селищної ради від 21.03.2025 проведено обстеження умов проживання сім`ї по [ADDRESS] , встановлено що за цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 38). У судовому засіданні сторони у справі також підтвердили, що вони постійно проживають за вищевказаною адресою разом з своїми дітьми, зокрема з часу розірвання шлюбу по теперішній час. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зроблено висновок про те, що аліменти це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти. Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №520/21069/18 (провадження № 61-1347св20). Припинення стягнення аліментів можливе, зокрема, тоді, коли дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (п. 4, п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України). У підтвердження своїх позовних вимог позивач додав до позову копії свого паспорта громадянина України, картки платника податків, витяги з реєстру територіальної громади щодо зареєстрованого місця проживання дітей та позивача, копію своєї трудової книжки, копії свідоцтв про народження дітей, а також копії рішень суду від 19.10.2021 та 23.02.2022, якими розірвано шлюб та стягнуто з нього аліменти відповідно (а.с. 3-17). У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). За правилами ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. За умовами ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Припинення стягнення аліментів (звільнення від стягнення аліментів) можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Разом з тим, позивачем не надано до суду жодних доказів того, що відповідачка не використовує кошти (аліменти) на утримання дітей, чи що в нього наявні такі обставини, які є підставою для звільнення його від сплати аліментів. Також судом встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають з обома батьками, доказів того, що позивач повністю утримує дітей, суду не надано. З урахуванням наведеного, на переконання суду, в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір у розмірі 1211,20 грн слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed