Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Адвокат Крикунов Олександр Володимирович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що псторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Вони не проживають разом. Позивач проживає разом з сином та утримує дитину. Дитина потребує догляду, оскільки відвідує спеціалізовано школу - інтернат для дітей з важкими вадами мовлення. Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не бере належної участі в утриманні дитини, не спілкується з дитиною в необхідному обсязі, не дбає про доступ дитини до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини, що негативно впливає на його розвиток як складову виховання. Зазначене позивач розцінює, як ухилення відповідачки від виховання дитини, свідоме нехтування матір`ю своїмти обов`язками. Крім того, відповідачка має значну заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 12.04.2024 становить 268814 06 грн. Відповідач не заперечує щодо задовлення позову та позбавлення її батьківських прав відносно дитину, вона має іншу родину. Просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . 03.07.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу. 22.01.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 20.01.2025 відповідач [PERSON] подала до суду заяву про визнання позову. Суд не приймає визнання позову, оскільки воно суперечить закону, порушує права, свободи та інтереси неппвонолітньої дитини, відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає приписам Сімейного кодексу України. Позивач та його представник підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. В судовому засіданні малолітній [PERSON] повідомив, що він живе з батьком в будинку по [ADDRESS] . Він навчається в гімназії № 150 у п`ятому класі. Про матір не може нічого сказати, оскільки не пам`ятає, коли бачив її. На батьківські збори ходить батько, він допомагає з уроками. Матір йому не потрібна, вона не приходить та не гуляє з ним. Не знає, чи любить його матір. Бачив матір близько 2-3 роки назад. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач - це її брат. Вона була на пологах у [PERSON] . Матір побула з дитиною до десяти місяців, після чого вийшла на роботу та працювала вночі. У 2015 році вона пішла від [PERSON] , забравши речі, дитину залишила з батьком. Відповідач не цікавиться дитиною. Вона вийшла заміж та народила дитину. [PERSON] нічого не знає про здоров`я дитини та проїї навчання. Інтересу до дитини не проявляє. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач - це її син. Вона, син та її онук [PERSON] живуть разом. До 2015 року з ними жила [PERSON] , вона народила сина, після чого пішла та залишила його разом з батьком. Матір дитиною не цікавиться. Коли [PERSON] був маленький, то [PERSON] навідувала сина приблизно 3 рази. [PERSON] участі в утриманні сина не бере, здоров`ям дитини не цікавиться. [PERSON] не знає, в якому закладі навчається [PERSON] . Вона народила дівчинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач - це її сусід. У нього є син [PERSON] . Вона знає сім`ю [PERSON] з 2015 року. Матір [PERSON] вона не бачила. На батьківських зборах присутній батько чи баба [PERSON] . Від [PERSON] їй відомо, що матір дитини покинула його і пішла влаштовувати особисте життя. Матір не бере участі в утриманні сина. Здоров`ям [PERSON] займається батько. Все, що пов`язане з матір`ю, для [PERSON] є болісним. Вони цю тему при ньому не обговорюють. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, згідно судового наказу Голосіївського районного суду міста Києва по справі №752/4500/18 від 16.03.2018 заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 01.04.2024 складає 268814,06 грн. 05.04.2024 [PERSON] склала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., в якій зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Матеріальних та моральних претензій не має та в подальшому не матиме. Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , від 03.05.2024 умови для проживання та виховання дитини створені належним чином. У квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , чисто та охайно, наявна побутова техніка та меблі. Створені належні умови для ведення домашнього господарства. Для малолітнього [PERSON] , [INFO] , виділено спільне місце у кімнаті разом з бабою. У кімнаті наявні полички для речей, дитячі речі, одяг та іграшки. Відповідно до довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 7647 від 28.10.2024 психіатричних, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання у [PERSON] відсутні. Відповідно до довідки спеціалізованої шкоди № 7 міста Києва від 09.04.2024 №88 [PERSON] є учнем 4-А класу. [PERSON] є однією дитиною в родині. Сім`я неповна. Вихованням хлопчика займається батько, який слідкує за успішністю, харчуванням, зовнішнім виглядом та емоційним станом дитини. Цікавиться життям сина у школі, взаємодією з однолітками, його досягненнями у навчанні. [PERSON] щодня приводить Нікіту до школи та забирає після занять. Усі потреби дитини задоволені. Хлопчик вихований, добрий, милосердний, завжди в чистому якісному одязі. Забезпечений всім необхідним для навчання. У сім`ї доброзичливі стосунки один до одного. [PERSON] ставиться до батька з любов`ю та повагою. У свою чергу, батько забезпечує повноцінний фізичний, розумовий, емоційний та духовний розвиток дитини. Відповідно до характеристики учня 5-го класу гімназії №150 міста Києва [PERSON] , [INFO] , останній проявив себе як учень, що навчається у міру своїх можливостей. Під час виконання навчальних завдань працює сумлінно, систематично виконує домашні завдання. Має функціональні (мовленнєві) труднощі. Батько приділяє достатньої уваги у вихованні сина. [PERSON] завжди охайний, доглянутий. Пропусків навчальних занять без поважних причин немає, батько завжди підтримує зв`язок з навчальним закладом. Активно спілкується з класним керівником, за потребою з вчителями-предметниками, адміністрацією школи щодо позитивної динаміки освітнього процесу. Цікавиться здобутками своєї дитини. Навчанням та вихованням Нікіти переймаються [PERSON] (тітка) та [PERSON] (баба). Відповідно до висновку Голосіївської районної в міста Києві державної адміністрації від 21.01.2025 №100-917 Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК Україниє усталеною. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Згідно з п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд враховує, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень Європейського суду з прав людини «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10.05.2001 та «A. проти Сполученого Королівства» від 23.09.1998, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів. Матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Суд звертає увагу, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю та тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні цього спору суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який слід застосовувати лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Позивачем не доведено необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї та підтримання зв`язків з матір`ю, як позбавлення її батьківськитх прав, не доведена неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, та відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість. Суд вважає, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, як і відсутність побачень дитини з матір`ю, яка з нею не проживає. Суд зауважує, що дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Позбавлення батьківських прав відносно дитини та освідомлення цього самою дитиною несе в собі негативний вплив на її свідомість. Суд зауважує, що будь-які рішення, які приймаються відносно дітей повинні відповідати якнайкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. В судовму засіданні неповнолітній [PERSON] повідомив суду, що матір йому не потрібна. Проте озвучена в судовому засіданні така думка дитини також не є підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Суд вважає, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї, особливостей розвитку дитини, її віку тощо. Суд криточно оцінює свідчення свідків [PERSON] та [PERSON] , які є рідною сестрою та матір`ю позивача, оскільки вони є зацікавленими особами та оцінюють поведінку відповідача по відношенню до свого сина через призму її відносин з батьком дитини, з яким у неї не склались сімейні стосунки. Також суд не бере до уваги свідчення свідка [PERSON] , якій обставин життя родини [PERSON] відомі від позивача, оскільки обставини особистого життя позивача та питання матеріального утриманя [PERSON] вона може знати лише від позивача чи його родичів. За встановлених обставин суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме зазначеним інтересам дитини, оскільки це приведе до розриву родинних зв`язків між матір`ю та сином та, на думку суду, матиме більше негативних наслідків для дитини, яка буде позбавлена батьківського піклування з боку відповідача, ніж позитивних. При цьому батько жодним чином не позбавлений можливості забезпечити правильний і всебічний розвиток дитини, а вирішення питання про позбавлення батьківських прав матері дитини жодним чином такі можливості не збільшить. Жодних доказів, які б спростовували зазначений висновок суду позивачем та його представником не надано. Щодо висновку Голосіївської районної в міста Києві державної адміністрації від 21.01.2025 №100-917, суд зазначає наступне. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд виснував, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Слід зазначити, що висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Аналіз висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав свідчить про те, що він не є переконливим та об`єктивним, оскільки не ґрунтується на достатній доказовій базі, суперечить інтересам дитини, оскільки не сприятиме збереженню родинних зв`язків між матір`ю та сином, а тому суд не погоджується з наданим висновком. Враховуючи наведене, оцінюючи надані позивавчем докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи як з найкращих інтересів дитини, які превалюють над інтересами її батька, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, що має наслідком залишення позовних вимог без задоволення. Водночас, відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» суд вважає, що відповідач має змінити своє ставлення до виховання сина [PERSON] , [INFO] , та належним чином виконувати обов`язки по його утриманню, вихованню, прийняти усі можливі заходи для погашення заборгованості зі сплати аліментів тощо, а тому вважає за необхідне покласти на Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються, оскільки у задоволенні позовних вимог повністю відмовлено.

Outcome: dismissed