Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про визнання трудових відносин припиненими, в якому просить: встановити факт, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 24 березня 2008 року по 30 листопада 2014 року (включно); трудові відносини позивача з відповідачем визнати припиненими з 01 грудня 2014 року. В обґрунтування позову зазначено, що 24 березня 2008 року позивача було прийнято на роботу до ДВНЗ «Донецький національний технічний університет». З 13 лютого 2012 року по 30 листопада 2014 року включно позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. У зв`язку з тим, що після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років позивач не працювала у ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» та вважала, що трудові відносини припинено. Позивач вказує, що В 2014 році зверталася до відповідача із заявою про звільнення в порядку статті 38 Кодексу законів про працю України, в якій просила розірвати трудовий договір після досягнення дитиною трирічного віку, а саме з [INFO] . У зв`язку з наведеним, вважала, що трудові відносини припинено з 01 грудня 2014 року. В 2024 році з метою працевлаштування позивач звернулася до Державного податкового університету, однак їй повідомили, що остання не припинила трудові відносини ДВНЗ «Донецький національний технічний університет». В Управлінні Пенсійного фонду України позивачу також повідомили про наявність трудових відносин з ДВНЗ «Донецький національний технічний університет». У зв`язку з наведеним, 15 липня 2024 року позивач звернулася до ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» із заявою про отримання копії наказу (витягу з наказу) про прийняття на роботу від 19 березня 2008 року, копії наказу (витягу з наказу) про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та копії наказу (витягу з наказу) про звільнення. 26 липня 2024 року вона отримала відповідь ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» за вих. № 01-13/760 з якої вбачається, що у зв`язку з відсутністю доступу до архівних документів на сьогодні надати будь яку інформацію про перебування позивача у трудових відносинах з університетом, не представляється можливим. В розпорядженні університету відсутні зазначені в заяві документи. Позивач звертає увагу, що у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області у вересні 2014 року вона була вимушена переїхати спочатку до міста Соледар, а потім до міста Ірпінь, де була взята на облік, як внутрішньо переміщена особа. При виїзді з міста Донецьк свою трудову книжку вона не забрала. Більше до трудових обов`язків у ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» не приступала. 07 жовтня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строк для їх усунення. У встановлений строк позивач усунула виявлені недоліки. Ухвалою суду від 12 листопада 2024 року за позовом було відкрито провадження та справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. У судовому\~засіданні позивач[PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Також пояснила суду, що на момент окупації м. Донецьк вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, яку народила [INFO] . У травні 2014 року вона з родиною, чоловіком і дитиною, виїхала з окупованого Донецька до м. Соледар. У вересні 2014 року вона разом з чоловіком повернулася до окупованого Донецька, щоб забрати свої речі. І оскільки розуміла, що в неї більше може не бути можливості приїхати, то тоді ж, у вересні, вони з чоловіком заїхали за місцем її роботи, де вона залишила заяву, в якій просила звільнити її за власним бажанням після закінчення декретної відпустки, а саме з 01.12.2014. Трудову книжку їй тоді не видали. Більше до м. Донецьк вона поїхати не змогла, але телефонувала після 01.12.2014 працівникам, які залишалися на окупованій території, та вони її завірили, що її звільнено за її заявою. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечувала, мотивуючи свою позицію не надання позивачкою належних доказів щодо підстав припинення трудових відносин з відповідачем. В той же час, представник позивача повідомила, що не може надати відомостей про тредові відносини позивача з відповідачем, оскільки всі архіви залишилися в окупованому м.Донецьк. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] зазначив, що він є чоловіком позивача [PERSON] , яка працювала в Державному вищому навчальному закладі «Донецький національний технічний університет». Після народження дитини у 2011 році пішла у декретну відпустку і після її закінчення до роботи не приступала. Також він підтвердив той факт, що у вересні 2014 році він разом з дружиною приїздив з м. Соледар до окупованого м. Донецьк, де його дружина заходила до університету, щоб залишити заяву про звільнення за власним бажанням після закінчення строку декретної відпустки. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 24 березня 2008 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду спеціаліста ІПО до ДВНЗ «Донецький національний технічний університет», що підтверджується копією наказу ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» від 19.03.2008 р. № 753-08, а також відомостями про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб щодо відповідача від 16.05.2024 року. З 13 лютого 2012 року по 30 листопада 2014 року включно [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, що підтверджується копією витягу з наказу № 466-08 від 16.02.2012 року по ДВНЗ «Донецький національний технічний університет», а також копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 14 грудня 2011 року. Факт перебування у трудових відносинах позивачки [PERSON] з відповідачем ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» у вказаний період також підтверджується даними про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), що міститься у витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з січня 2008 року по грудень 2014 року. Поряд з цим, позивач [PERSON] зауважує, що у вересні 2014 року зверталася до ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, яку подала до відділу кадрів навчального закладу. Більше до трудових обов`язків у ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» остання не приступала. Наведене підтвердив і допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] . Також, позивач вказує, що 15 липня 2024 року зверталася до відповідача із заявою про отримання копії наказу (витягу з наказу) про прийняття на роботу від 19 березня 2008 року, копії наказу (витягу з наказу) про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та копії наказу (витягу з наказу) про звільнення. Проте, як вбачається з відповіді ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» від 26.07.2024 року за вих. № 01-13/760 на звернення [PERSON] було надано відповідь, що надання інформації про трудові відносини між сторонами є неможливим внаслідок відсутності доступу до документації університету, створеної до 03.10.2014 року, у зв`язку з тимчасовою окупацією міста Донецьк. У зв`язку з наведеним, позивач була змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Згідно з ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Положеннями ст. 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з iнiцiативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України). Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, і які працівник визначає самостійно. Передбачений ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. Згідно із наказом Міністерства освіти і науки України від 03.10.2014 року № 1129 «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному технічному університеті» встановлено, що до завершення збройного конфлікту на території м. Донецьк Донецький національний технічний університет проводить свою освітню діяльність на базі Красноармійського індустріального інституту Донецького національного технічного університету за адресою: м. Красноармійськ, пл. Шибанкова, 2. На виконання зазначеного наказу Міністерства освіти і науки України внесені відповідні зміни 22.10.2024 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо місцезнаходження юридичної особи. Згідно з ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституціїта законів України. Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022 року, який набрав чинності 24.03.2022, визначає, крім іншого, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Законом України «Про правовий режим воєнного стану». Після закінчення строку перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною, яка не досягла 3-річного віку, трудові відносини між нею та навчальним закладом фактично припинилися, проте рішення про таке припинення відповідач не ухвалив. За таких обставин відповідач не виконав свого обов`язку щодо прийняття рішення про звільнення позивача, а тому право позивача на припинення трудового договору є порушеним. \~ З наданих суду доказів та пояснень сторін вбачається, що трудові відносини між позивачем та Державним вищим навчальним закладом «Донецький національний технічний університет» фактично були припинені з 01 грудня 2014 року, проте позивач позбавлена можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує її конституційні права. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France", заява N 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine", заява " N 20372/11, § 65)). За встановлених судовим розглядом обставин щодо порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний позивачем спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №757/61865/16-ц. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, співставленні, суд приходить до висновку, що факт перебування позивача [PERSON] у трудових відносинах з відповідачем ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» у період з 24 березня 2008 року по 30 листопада 2014 року (включно) знайшов своє підтвердження матеріалами справи та показами свідка. Враховуючи те, що позивач після зазначеного періоду до роботи в навчальному закладі не приступала, а також звернулася до роботодавця з заявою про звільнення її за власним бажанням по закінченню строку відпустки по догляду за дитиною, що вказує на її волевиявлення припинити трудові відносини з 1 грудня 2014 року, тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Поряд з цим, суд враховує, що ухвалою суду від 12 листопада 2024 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. За таких обставин, враховуючи, що позовні вимоги задоволені, судовий збір має бути стягнутий з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved