Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просив визнати дійсним договір № 74 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між відповідачами та позивачем і посвідчений 06.02.1996 року Універсальною Товарною Біржею «Віконт-Т». Позов мотивований тим, що 06.02.1996 р. позивач на Універсальній Товарній Біржі «Віконт-Т» уклав з [PERSON] ,\~ [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна №74, а саме: квартиру [ADDRESS] . На момент продажу сторони діяли законно й тепер продавці не мають до спірного об`єкту нерухомості ніякого відношення. Нотаріально посвідчити цю угоду неможливо, біржовий договір вже зареєстровано в бюро технічної інвентаризації у якості правовстановлюючого документу. Неможливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, на думку позивача, порушує його право розпоряджатися об`єктом нерухомості у повному обсязі. Сторони договору домовились щодо усіх істотних умов договору і така домовленість підтверджена письмовими доказами. Сторони правочину на час укладення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, та здійснили вільне волевиявлення, яке відповідало внутрішній волі кожного з них. Зміст укладеного між продавцями та покупцем правочину відповідає вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відбулося повне виконання письмового договору. За таких обставин, єдиним дієвим та належним засобом захисту майнових прав є звернення до суду із позовом у порядку цивільного судочинства. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 25.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» копію Свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого в МБТІ за реєстр. №18753 від 24.01.1996 р., а саме на квартиру [ADDRESS] . 20.12.2024 року від КП «ММБТІ», на виконання вимог ухвали від 25.11.2024 року, надійшли витребувані судом документи. Ухвалою суду від 22.01.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явився, від його представника за довіреністю Данилюк Н.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив чи заперечення на позов не надали. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Матеріалами справи встановлено, що 06.02.1996 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої, на той час, доньки [PERSON] , а також [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої, на той час, доньки [PERSON] , як продавцями та [PERSON] , як покупцем, на Універсальній Товарній Біржі «Віконт-Т» укладено договір №74 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] , зареєстрованого у Миколаївському МБТІ 23.02.1996 року за реєстр. №18753. Дана квартираналежала відповідачам на праві спільної (сумісної) власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 17.01.1996 р., зареєстрованого МБТІ 24.01.1996 р. За домовленістю сторін квартиру продано за 2850000000 крб. Тобто, усі умови договору купівлі - продажу сторонами виконано повністю. Згідно ст.\~55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у лютому 1996 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю - продаж майна. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу»: біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених дообігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладенню з моменту її реєстрації на біржі. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України\~"Про\~товарну біржу" не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.\~15\~цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Частиною другою статті 47\~ЦК Української\~РСР передбачено право суду визнати непосвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, якийв чинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657\~ЦК України передбачено, що договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 650\~ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. В даному випадку право власності виникло на підставі договору №74 купівлі - продажу, який проведено 06.02.1996 р. у якості біржової операції між продавцями [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої, на той час, доньки [PERSON] , а також [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої, на той час, доньки [PERSON] та покупцем [PERSON] . Відповідно до ч. 2.ст.\~3\~Закону України\~від 01\~липня 2004\~року «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» в редакції, що діє на теперішній час, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Здійснивши 23.02.1996 р. державну реєстрацію у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості за реєстровим № 18753 права власності за [PERSON] на придбаний об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , держава цим самим визнала право власності позивача на придбаний об`єкт, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, оскільки зазначена угода цілком виконана сторонами, протизаконних дій не містить, і була укладена на біржі відповідно до норм Закону України «Про товарні біржі», який діяв на той час, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved