Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

26.10.2010 року [PERSON] безоплатно передав у приватну власність (подарував), а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Дніпро, Індустріальний район, садове товариство «Луч», площею 0,0586 га, кадастровий номер 1210100000:04:263:1130, що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 26.10.2010 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Васильєвою Я.А. за реєстровим номером 820. Подарована земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №555945 від 16.07.2007, на якому, після укладення договору дарування, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Васильєвою Я.А. зроблено напис про те, що земельна ділянка перейшла у власність [PERSON] . Приписами чинної\~ст.\~328\~Цивільного кодексу\~України визначено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, судом встановлено, що 26.10.2010 [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: м. Дніпро, Індустріальний район, садове товариство «Луч», площею 0,0586 га, кадастровий номер 1210100000:04:263:1130. Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Таким чином, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору. При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 182 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно). В даній справі судом встановлено, що [PERSON] є власником нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України. В період з 09.06.1998 по 06.08.2012 державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснювалась у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за №399/2839. Відповідно до\~п.1.4-1.6\~вказаної Інструкції\~державній реєстрації\~в бюро\~технічної інвентаризації\~підлягають об`єкти\~нерухомості,\~розташовані на\~всій території\~України (населених\~ пунктах,\~військових містечках,\~військових частинах,\~аеропортах,\~річкових і\~морських портах,\~заповідниках,\~заказниках,\~на дорогах,\~полігонах і\~т.\~п.). Державну\~реєстрацію права\~власності на\~об`єкти\~нерухомого майна\~здійснюють державні\~комунальні підприємства\~-\~бюро технічної\~інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Як встановлено судом у даній справі, [PERSON] набувши право власності на земельну ділянку, не зареєстрував своє право власності у порядку передбаченому на момент виникнення права (26.10.2010). При цьому суд зазначає, що власник майна може здійснити державну реєстрацію свого права у будь-який момент після набуття такого права. Законодавством не встановлений строк у продовж якого необхідно вчинити дії щодо реєстрації права власності. 03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Судом встановлено, що 05.12.2023 [PERSON] звернувся з заявою про реєстрацію свого права власності на земельну ділянку до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, але рішенням №70635034 від 11.12.2023 йому було відмовлено у державній реєстрації через те, що на земельну ділянку накладений арешт, як на майно [PERSON] . Так, постановою державного виконавця Індустріального ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Михайленко Ю.В. при примусовому виконання виконавчого листа №202/1345/18 (виконавче провадження 58630574) накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] . Стягувач ПАТ КБ «Приватбанк». Арешт зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 27.03.2019, номер запису про обтяження 30889322 (спеціальний розділ), що підтверджується інформаційною довідкою від 25.09.2024. Отже, судом встановлено, що накладення арешту на належну позивачу земельну ділянку відбулося через 14 років після набуття ним права власності через те, що відповідно до даних Державного земельного кадастру право власності на земельну ділянку 1210100000:04:263:1130 зареєстроване на підставі державного акту від 16.07.2007 за [PERSON] 23.08.2019 виконавчий документ у виконавчому провадженні 58630574 повернуто стягувачу, що підтверджується копією відповідної постанови. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~статті 392 ЦК\~України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах. Спори,\~пов`язані\~з належністю майна, на яке накладений арешт, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні,\~якщо\~існує\~спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа,\~крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції.\~Інші\~особи,\~які є\~власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт,\~належить\~їм,\~а не\~боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи,\~які є\~власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт,\~належить\~їм,\~а не\~боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях,\~оскільки\~задоволення такого позову\~може\~безпосередньо\~вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна\~(див. постанову\~Великої Палати Верховного Суду\~у постанові від\~05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Отже, суд приходить до висновку, що накладення арешту на земельну ділянку у 2019 році, яка належить позивачу з 2010 року, який було накладено на підставі постановою державного виконавця Індустріального ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Михайленко Ю.В. при примусовому виконання виконавчого листа №202/1345/18 (виконавче провадження 58630574) де боржником є інша особа, є безпідставним, а тому таке обтяження порушує права позивача. В даній справі позивач звернувся із позовом до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, а відтак, враховуючи встановлені судом обставини набуття позивачем права власності та обставини накладення арешту на майно, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved