Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог 27 листопада 2023 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. 15 жовтня 2024 року представником позивача подано уточнену позовну заяву про поділ майна подружжя, на обґрунтування якої представник позивача зазначив, що сторони з 07 травня 2018 року до 28 травня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За період перебування в даному шлюбі сторони спільно нажили певне майно, зокрема, автомобіль Audi Q5, 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , дата купівлі та реєстрації на відповідача 21 грудня 2022 року, вартість якого становить 378366 гривень; мотоцикл Yamaha FJR, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , дата купівлі та реєстрації на відповідача 13 липня 2021 року, вартість якого становить 203960 гривень; прес-підбирач Sipma, вартість якого становить 133500,00 гривень. Позивачка зазначає, що вказане майно було придбане сторонами у шлюбі за спільні кошти подружжя, проте зареєстровані на відповідача [PERSON] . Вказує, що останній відмовився йти на будь-які компроміси коли виникло питання у поділі вищевказаного майна. Позивачка вважає, що оскільки автомобіль перебуває у її користуванні, інших транспортних засобів позивачка не має, даний автомобіль необхідний їй для щоденного пересування та поїздок на роботу у Республіку Польща, а відповідач користується мотоциклом Yamaha FJR, на праві особистої власності відповідача перебуває автомобіль Opel Vectra, державний номерний знак [NUMBER] , 2015 року реєстрації, справедливим буде визнати за нею право особистої власності на автомобіль Audi Q5, державний номерний знак [NUMBER] , а за відповідачем право власності на мотоцикл Yamaha FJR, державний номерний знак [NUMBER] та прес-підбирач. Загальна вартість майна становить 715826 гривень. Тобто, кожному належить майно, що в грошовому еквіваленті становить 357913 гривень. Також зазначила, що готова сплатити відповідачу грошову компенсацію у розмірі половини вартості автомобіля 20453 гривні у разі визнання за нею права особистої власності на даний автомобіль. З огляду на наведене, просила суд визнати майно, а саме: автомобіль Audi Q5, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , мотоцикл Yamaha FJR, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] та прес-підбирач Sipma об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої власності на автомобіль Audi Q5, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої власності на мотоцикл Yamaha FJR, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] та прес-підбирач Sipma. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 20453,00 гривні, а також стягнути з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] понесені позивачем судові витрати у розмірі: 4580,64 гривень сплаченого судового збору; 536,80 гривень сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову; 4500,00 гривень витрат на виготовлення звітів про майно та 20000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Відзив на позов до суду не надходив. Рух справи в суді Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 18 грудня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 07 березня 2024 року в даній справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду по суті. Позиція учасників судового розгляду Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Додатково пояснив, що позивачка є фінансово спроможною компенсувати відповідачу половину вартості майна подружжя. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив частково. Визнав, що автомобіль Audi Q5 та мотоцикл Yamaha FJR є спільним майном подружжя та ствердив, що він бажає залишити транспортні засоби у своїй власності. Автомобіль Audi Q5 необхідний йому для несення служби. Автомобілем Opel Vectra, який зареєстрований на його ім`я, він не користується, оскільки такий знищений в ДТП. Щодо прес-підбирача зазначив, що такий придбавався його братом за кошти їх батьків і для їх потреб, а тому не є спільним майном подружжя. Документи на прес-підбирач у нього відсутні, такий причіп не зареєстрований на його ім`я. При цьому, відповідач бачить можливість поділу спільного майна шляхом продажу автомобіля Audi Q5 та поділу грошей між сторонами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 07 травня 2018 року, місце реєстрації: Горохівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис №36. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (а. с. 5). Як встановлено в судовому засіданні шлюб між сторонами розірвано. Згідно з відомостями з ЄДРСР 28 травня 2024 року Горохівським районним судом Волинської області в цивільній справі №155/1700/23 ухвалено рішення про розірвання шлюбу. Дане судове рішення набрало законної сили 28 червня 2024 року. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 07 травня 2018 року по 28 червня 2024 року. Як вбачається\~із свідоцтва\~про реєстрацію\~транспортного засобу\~серії [NUMBER] ,\~відповідачем 21 грудня 2022 року було набуто у власність автомобіль Audi Q5, 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . Крім того, згідно з листом територіального сервісного центру МВС №0744 №31/3/4-1188-20-2023 від 17 листопада 2023 року за [PERSON] , [INFO] , відповідно до бази даних ЄДР ТЗ МВС станом на 17 листопада 2023 року зареєстровано автомобіль Opel Vectra, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 18 грудня 2015 року, автомобіль Audi Q5, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 21 грудня 2022 року та мотоцикл Yamaha FJR 1300, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 13 липня 2021 року. Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи №1347-Е від 16 липня 2024 року ринкова вартість транспортного засобу Audi Q5, 2010 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи (06 червня 2024 року), складає 378366 (триста сімдесят вісім тисяч триста шістдесят шість) гривень 00 копійок. Ринкова вартість транспортного засобу мотоцикла Yamaha FJR 1300, 2007 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи (05 червня 2024 року), складає 203960 (двісті три тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок. Як вбачається із звіту №334-12-23 про оцінку сільськогосподарської техніки від 07 грудня 2023 року ринкова вартість преса-підбирача Sipma z 224/1, 1990 року випуску, на дату оцінки складає 133500 (сто тридцять три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено нормою ст. 368 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «норми сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Як вбачається з постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження №61-13422св19), факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того, на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 07 вересня 2016 року №6-801цс16. В ухвалі ВССУ від 15 лютого 2017 року (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. В ході розгляду справи стороною відповідача не заперечувалася та обставина, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна, зокрема, автомобіля Audi Q5 та мотоцикла Yamaha FJR, та що вказане майно (окрім прес-підбирача Sipma) придбане за спільні кошти для потреб сім`ї та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, суд вважає доведеним, що на автомобіль Audi Q5, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] та на мотоцикл Yamaha FJR, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними. Дана обставина сторонами не заперечується. Щодо прес-підбирача Sipma, то такий не може бути визнаний сумісною власністю подружжя, оскільки доказів, що останній був придбаний за кошти подружжя для потреб сім`ї та належав сторонам (був зареєстрований на одного з подружжя) матеріали справи не містять. В ході судового розгляду не встановлено, на кого зареєстрований такий причіп, у кого знаходяться документи на нього. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивачки, в судовому засіданні показала, прес-підбирача Sipma був придбаний влітку 2021 року, проте за чиї кошти їй не відомо. Привезли транспортний засіб з Польщі. Користувався Прес-підбирачем Sipma відповідач [PERSON] працював у полі разом з її чоловіком. Однак, суд вважає, що сам лише факт користування прес-підбирачем відповідачем не може слугувати підставою для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя. Пред`являючи позов, сторона позивача окремою позовною вимогою просить визнати спільною сумісною власністю подружжя сторін вищевказане майно. Однак, ВП ВС у своїй Постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. З огляду на наведене, позовна вимога [PERSON] про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягає. У своєму позові [PERSON] просить визнати за нею право власності на транспортний засіб Audi Q5, 2010 та стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію за належну йому частку у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб в розмірі частки. А також визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої власності на мотоцикл Yamaha FJR та стягнути з неї в користь відповідача грошову компенсацію за даний транспортний засіб. Судом встановлено, що спірний автомобіль Audi Q5 знаходиться у користуванні позивача [PERSON] , що не заперечувалося сторонами у справі, а мотоцикл Yamaha FJR 1300 у користуванні відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти визнання за позивачкою права власності на автомобіль Audi Q5 та стягнення на його користь компенсації, однак не заперечував можливості продажу автомобіля та поділу коштів між подружжям порівну. Як вбачається із висновку експерта вартість транспортного засобу Audi Q5, 2010 року випуску, становить 378366 гривень, а вартість складає мотоцикла Yamaha FJR 1300, 2007 року випуску, 203960 гривень. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (п. 44) зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі №200/3033/15-ц (провадження №61-23962св18) вказано, що: «положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду». На підтвердження виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачем надано квитанцію про внесення грошових коштів на депозит суду у розмірі 20453 грн. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Враховуючи обставини даної справи, те, що транспортний засіб автомобіль Audi Q5, державний номерний знак [NUMBER] , вартість якого становить 378366,00 гривні, будучи спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю, перебуває у користуванні позивачки, спільне володіння та користування автомобілем є неможливим, з огляду на те, що у приватній власності відповідача є інший транспортний засіб Opel Vectra (доказів знищення даного транспортного засобу в ДТП відповідачем не надано), в судовому засіданні відповідач, заперечуючи проти визнання за позивачкою права власності на даний автомобіль та стягнення на його користь компенсації, все ж не заперечував можливості продажу автомобіля та поділу коштів між подружжям, водночас потребу позивачки в транспортному засобі та бажання залишити автомобіль у своїй приватній власності, внесення нею на депозитний рахунок суду певної суми коштів, також те, що сума грошової компенсації не є значною, фінансову можливість [PERSON] сплатити грошову компенсацію за автомобіль, про що її представник зазначив у судовому засіданні, суд вважає, що дане рухоме майно слід залишити у приватній власності [PERSON] та стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну йому частку у праві спільної сумісної власності на таке майно. Суд вважає, шо припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні подружжя не завдасть істотної шкоди його інтересам. Водночас необхідність використання автомобіля відповідачем при несенні ним служби у добровольчому формуванні не доведена матеріалами справи. Також позивачка не претендує на те, щоб мотоцикл Yamaha FJR залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Остання надала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на мотоцикл Yamaha FJR від відповідача. Відповідач [PERSON] не заперечував щодо визнання за ним права власності на даний транспортний засіб. Відтак, суд вважає за доцільне в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої власності на мотоцикл Yamaha FJR, державний номерний знак [NUMBER] , оскільки таке майно придбавалось для його потреб, перебуває у його користуванні та стягнути на користь [PERSON] грошову компенсацією за належну їй частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб. Враховуючи наведене, а також положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, суд вважає вимогу [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації обґрунтованою. Визначаючи остаточний розмір компенсації сторін суд враховує наступне. Як встановлено судом, загальна вартість майна, яке є спільним майном подружжя та предметом даного спору, становить 582326 гривень (378366 гривні автомобіль та 203960 гривень мотоцикл). Тобто, частка кожного зі сторін становить 291163 гривні (582326/2). Відтак, розмір грошової компенсації, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] за належну йому частку у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб Audi Q5, враховуючи наявні у справі докази щодо вартості майна та здійснений судом поділ майна, повинен становити 87203 гривні (291163 гривні вартість частки відповідача у спірному майні 203960 гривень вартість мотоцикла, виділеного в особисту власність відповідача). Щодо судових витрат у справі Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до\~положень ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~ на\~відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові \~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 2 п. 36 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» орієнтує суди на наступне: якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Зважаючи, що судом задоволено позовні вимоги частково, судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви та заяви про забезпечення позову, покладається на сторони порівну і становить 2558,72 гривень. Суд зауважує, що з урахуванням ціни позову при поданні позовної заяви до суду позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 4580,64 гривень. Однак позивачем сплачено судовий збір в розмірі 4821 гривень 90 копійок Відтак, сума судового збору у розмірі 241,26 гривень підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України як зайво сплачена. До судових витрат згідно з ст. 133 ЦПК України входять, зокрема,витрати пов`язані з розглядом судової справи, куди входять витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно з ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами і у випадках передбачених ст. 105 ЦПК України, яких у даній справі не вбачається. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Позивач [PERSON] просить суд стягнути витрати за виготовлення звітів про майно (зокрема, автомобіля Audi Q5, мотоцикла Yamaha FJR, прес-підбирача), що становлять 4500 гривень. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені до відшкодування 4500 гривень витрат не за висновок експерта, підготовлений на його замовлення як учасника справи чи на підставі ухвали суду, а за звіт про оцінку транспортних засобів для підтвердження вартості спірного майна, підстав відшкодування цих витрат відповідачем не вбачається. Водночас, ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 07 березня 2024 року на клопотання відповідача у справі призначено комплексну судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз для визначення ринкової вартості транспортного засобу Audi Q5, 2010 року випуску та мотоцикла Yamaha FJR, 2007 року випуску. Частиною шостою статті 139 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. За проведення експертизи відповідачем було сплачено 12116,50 гривень, про що свідчить Рахунок вартості проведення експертизи, Акт №1 попереднього розрахунку вартості виконання висновку експерта №1347-Е по цивільній справі №155/1703/24 від 01 квітня 2024 року та Акт здачі-приймання висновку експерта №1347-Е від 16 липня 2024 року. За таких обставин є підстави для відшкодування стороні відповідача витрат на складення експертного висновку, підготовленого та отриманого на підставі ухвали суду, оскільки такий безпосередньо пов`язаний з розглядом справи та суд врахував цей висновок експерта як доказ у справі. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено на підставі ухвали суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відтак, у відповідності до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] кошти за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 6058,25 гривень (12116,50 : 2). Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження заявлених вимог на правову допомогу в розмірі 20000,00 гривень представник позивача надав суду наступні докази: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 09 листопада 2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордера серії ЦС №26/23 від 10 листопада 2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордера серії ЦС №27/23 від 24 листопада 2023 року, акт-розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 24 листопада 2023 року відповідно до якого вартість послуги за підготовку та подання до суду позовної заяви про поділ майна подружжя 9000,00 гривень, виготовлення та подання адвокатських запитів 1500,00 гривень, подання заяви про забезпечення позову 2500,00 гривень, участь у судових засіданнях (у суді І інстанції) 7000,00 гривень. Сторона відповідача заявила щодо неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, вважає їх завищеними. Суд вважає, що заявлений розмір на професійну правничу допомогу не може вважатись обґрунтованим. А навпаки, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи те, що правова допомога позивачу все ж таки надавалась, а рішенням суду позов задоволено частково, на думку суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до суми 10000 гривень, яка є співмірною по відношенню до обставин, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України та яка відповідатиме характеру і обсягу узгодженими між сторонами і фактично наданими адвокатом послугами. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень. Поряд з цим, згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України, ст. 355-357, 364 ЦК України,

Outcome: partial