Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

В провадженні Погребищенського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Погребищенської міської ради про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона з\~відповідачем є\~батьками неповнолітньої\~дитини \~сина [PERSON] ,\~ [INFO] .\~З 2013 року син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Батько дитини відповідач [PERSON] від виконання обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , ухиляється, не піклується про його фізичний, духовний та моральний розвиток, не надає належного утримання, не забезпечує відповідних умов проживання і навчання, в зв`язку з чим просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 05.11.2024 позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог ухвали суду недоліки позовної заяви було усунуто та ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 20.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання. Відповідачу визначено строк для надання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 15.01.2025 витребувано із Служби у справах дітей висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 19.03.2025 підготовче судове засідання закрито, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник Служби у справах дітей Погребищенської міської ради в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, вказуючи, що підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] відсутні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. З`ясувавши позиції позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана норма також закріплена у ст. 12 ЦПК України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 06.06.2013 був розірваний (а. с. 18-19). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] виданим 20.01.2011 Виконкомом Спичинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області (а. с.8). За рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 03.09.2018 у справі №143/950/18, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від всіх видів його заробітку (доходу), але не мене 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.10.2018 і до їхнього повноліття (а. с. 16-17). Станом на 30.09.2024 [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів у сумі 202864,63 грн. (а. с. 12-15). Відповідно до акту обстеження умов проживання неповнолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] , її чоловіком [PERSON] , братом [PERSON] , [INFO] , та сестрою [PERSON] , [INFO] , у [ADDRESS] . Дітям створені належні умови для проживання та розвитку (а.с.20). Із довідки Виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 24.10.2024 №17-60 вбачається, що дитина [PERSON] проживає та знаходиться на утриманні матері [PERSON] (а. с. 31). Згідно з характеристикою, дитина [PERSON] навчається на ІІ курсі за спеціальністю «електромонтер з обслуговування електроустановок, електрогазозварник, водій автотранспортних засобів категорії «С»». Вихованням дитини займається мати (а.с.32). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Погребищенської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 13.02.2025 №49, визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.69-72). Ст.51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1,2\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»\~виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до\~ст.150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до положень діючого\~Сімейного кодексу України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не вливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга\~статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до п.2 ч.1\~ст.164 СК України\~ мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2024 року у справі 204/2097/22, тлумачення наведених положень\~ст.164 СК України\~свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження №61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження №61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження №61-1544св21), та інші). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22). У ч.5 та 6\~ст.19 СК України\~встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 (провадження № 61-13690св20). За положенням ч.6\~ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Орган опіки та піклування надав висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а підставність таких вимог позивачкою не доведена. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки. Цей захід тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Тому, позбавлення батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити поведінку батьків неможливо. Позивачкою ж не надано інформацію, яка підтверджує винну поведінку відповідача, свідоме та систематичне нехтування батьківських обов`язків, ухилення від виховання та утримання дитини, попередження його про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, притягнення до адміністративної відповідальності за\~ст.184 КУпАП. Немає підтвердження, що позбавлення [PERSON] батьківських прав змінить життя дитини на краще. Негативний вплив поведінки відповідача на дитину суду не доведено. Таким чином, позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно його дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити. Відповідно до ч.1 \~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати понесені позивачкою слід залишити за нею. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed