Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

[PERSON] , через представника адвоката Ковальову Н.М., звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 06 листопада 2018 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1163. Прізвище позивачки « [PERSON] » пілся розірвання шлюбу не змінювати. Неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з матір`ю [PERSON] . Постановити рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 20000грн. на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повнолітнього віку, тобто до [INFO] , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць. Стягнути з відповідача на користь позивачки суми понесених судових витрат. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06 листопада 2018 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, актовий запис № 1163, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Оригінал свідоцтва про шлюб відповідач забрав, щоб позивачка не могла розлучитися. Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося. Сторони втратили почуття взаємної любові та поваги, які служать основою для побудови сім`ї та притаманні подружжю через вчинення відповідачем по відношенню до позивачки домашнього насилля у формі психологічного, сексуального, економічного та фізичного, а також у формі психологічного насилля по відношенню до дитини. Сторони разом не проживають, спільне господарство не ведеться. Подальше сумісне життя, збереження шлюбу та примирення є неможливим, суперечитимуть інтересам позивачки та дитини. Син проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. Витрати позивачки на утримання неповнолітньої дитини у місяць становлять близько 40000грн., а саме: продукти харчування 20000 грн., речі 2000 грн., інші витрати 18000 грн. В інші витрати включено витрати на проїзд, наймання житла та комунальні послуги, а також періодичні огляди у лікарів та аналізи, ліки та вітаміни, розвиваючі іграшки та гуртки тощо. Оскільки, позивачка сама виховує та утримує сина, самостійно забезпечити належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку вкрай важко. Відповідач, громадянин Туреччини, є працездатною особою, має свій бізнес, отримує високий щомісячний дохід в розмірі близько 80000 грн., якого достатньо для належного забезпечення сина, однак коштів для його утримання не дає. Враховуючи те, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вважає справедливим стягувати з відповідача щомісячно аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 20000 грн., що відповідає 1/4 частки від його доходів та 1/ 2 витрат на дитину в місяць. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Кравченко Т.М. від 12.02.2025 справу прийнято до провадження та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу [PERSON] за місцем реєстрації було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї. Також, відповідача було повідомлено про розгляд справи через оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду Черкаської області, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням особи про дату, час і місце розгляду справи. Заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Представник позивача адвокат Ковальова Н.М. в позовній заяві просить розглянути справу без їх участі в порядку спрощеного провадження, у разі неявки відповідача в судове засідання, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 06.11.2018 року у Подільському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1163, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 06.11.2018 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінилося на « [PERSON] » (а.с.6). Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 22.07.2021 року, виданого Звенигородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] народився [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 22.07.2021 року зроблено відповідний актовий запис за № 116. Батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 20.12.2019 року №177/02-56 та довідки про реєстрацію місця проживання від 20.12.2021 року №100/01-3-30 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.8,9). Що стосується вимог позивача про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 51 Конституції України, та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.ч.2,3 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК (2947-14). При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК України; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК. Відповідно до п.3. ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Розірвання шлюбу відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Така ж позиція висловлена в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до норм ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом з`ясовано, що позивач не бажає продовження шлюбу, тобто не має вільної і повної згоди на шлюб, на примирення позивач не згідна. Відповідач в судове засідання не з`явився та не подав заперечень проти розірвання шлюбу. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності згоди одного з них на продовження шлюбу. Побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які в сторін відсутні. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б спільним інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню, і шлюб розривається. Оскільки позивач просить не змінювати її шлюбне прізвище, то після розірвання шлюбу слід залишити позивачу її шлюбне прізвище « [PERSON] ». Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів на дитину, суд зазначає наступне. Відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з вимогами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Судом встановлено, що між сторонамивідсутня домовленість про утримання дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , який проживає разом з матір`ю, суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їхнього сина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Стаття 183 СК України передбачає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів судом враховується той факт, що відповідач є чоловіком працездатного віку, не надав доказів про свій стан здоров`я та матеріальний стан, наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, а також будь-яких інших доказів, які б давали підстави вважати, про неможливість надання ним допомоги на утримання дитини. Оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд приходить до висновку,що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітньої дитини підлягають до задоволення. Разом з тим, позивач просить стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 20000грн., що відповідає частині його доходів. Враховуючи те, що позивач не надала суду жодних доказів про розмір доходів відповідача, суд вважає за доцільне призначити аліменти в частці від заробітку, а саме в розмірі частки, що відповідає вимогам позивача. В порядку п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити рішення в частині стягнення аліментів - до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Що стосується вимоги позивача про залишення дитини проживати разом з матір`ю, суд зазначає наступне. Згідно частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків. Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (постанова Верховного Суду від 15.01.2020 року в справі № 200/952/18). При вирішенні питання про залишення проживання дитини з матір`ю суд бере до уваги те, що малолітній [PERSON] , який не досяг десяти років, проживає з позивачем [PERSON] за місцем її реєстрації. Враховуючи те, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу не встановлено, чи існує спір про місце проживання дитини, а рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, враховуючи найкращі інтереси дитини, суд приходить до висновку про неможливість задоволення заяви в цій частині. При цьому суд звертає увагу сторін на те, що згідно статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що при зверненні до суду із позовною вимогою про розірвання шлюбу позивач сплатила судовий збір в розмірі 968 грн. 96 коп. ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відтак, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 968,96грн. за вимогу про стягнення аліментів. На підставі викладеного та ст.ст. 79,80,84,182 СК України,

Outcome: partial