Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання будинку об`єктом права особистої приватної власності посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15 грудня 2015 року. 01 жовтня 2018 року, її батько [PERSON] надав їй гроші в розмірі 85 000 грн (вісімдесят п`ять тисяч гривен) для придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за умовою в подальшому переоформлення на нього вказаного майна. В зв`язку із чим за спірною адресою ні позивачка, ні її чоловік не реєстрували місце проживання, а лише тимчасово проживали. На даний час, при переоформленні житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . та земельної ділянки площею 0,2500га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на батька позивачки [PERSON] , вона звернулася до нотаріуса, який ознайомившись з правовстановлюючими документами, усно роз`яснив, що для посвідчення правочину по відчуженню будинку та земельних ділянок необхідна письмова згода [PERSON] , оскільки будинок та земельна ділянка були придбані по договору купівлі-продажу у період шлюбу з [PERSON] . Отже, згідно п.п.2.3 ч.1 ст.57 СК України (ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції 1969р.)) будинок [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,2500га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0700га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважає своєю особистою власністю, оскілки джерелом придбання були кошти отримані від батька та договір дарування. У судове засідання позивачка не з`явилася, надала письмову заяву клопотала слухати справи у її відсутність та на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом направлялась ухвала про відкриття провадження та копію позову з доданими документами, потім неодноразово виклик до суду. \~ \~ \~ \~Відповідач судове поштові відправлення не отримав, до суду кореспонденція повертається з відмітками ( адресат відсутній за вказаною адресою). \~ \~ \~ \~Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судове поштове відправлення (копія позову з додатками, ухвала про відкриття спрощеного провадження) направлялося за адресою за місцем реєстрації відповідача (згідно адресної довідки), а згідно позначки працівника вручити поштове відправлення не представляється можливим, так як адресат відсутній за вказаною адресою, тому у суду є підстави розцінювати, що відповідач отримав ухвалу про відкриття спрощеного провадження та повідомлений про порядок розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У порядку ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. 08 жовтня 2018 року був оформлений договір купівлі продажу, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла у власність будинок [ADDRESS] . 08 жовтня 2018 року був оформлений договір купівлі продажу, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер-5121881200:03:001:0039. Як вбачається з поданих позивачкою документів зазначене нерухоме майно було придбано [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] та вважається об`єктом спільної сумісної власності. Проте позивачка заперечує щодо цієї обставини та спростовує її, оскільки доводить суду що дане нерухоме майно є її особистою приватною власністю оскільки 01 жовтня 2018 року, її батько [PERSON] надав їй гроші в розмірі 85 000 грн (вісімдесят п`ять тисяч гривен) для придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за умовою в подальшому переоформлення на нього вказаного майна. В зв`язку із чим за спірною адресою ні позивачка, ні її чоловік не реєстрували місце проживання, а лише тимчасово проживали. Зазначена обставина підтверджується письмовою розпискою [PERSON] , яка долучена до матеріалів справи. Крім того позивачкою по справі заявлено позовну вимогу про визнання також об`єктом права особистої приватної власності земельної ділянки площею 0,0700га, яка розташована за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , кадастровий номер -5121881200:03:001:0040. Про те суд констатує, що позивачкою по справі не долучено будь якого доказу щодо належності цієї земельної ділянки їй, не надано взагалі будь якого правовстановлюючого документу на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки площею 0,0700га, яка розташована за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , кадастровий номер -5121881200:03:001:0040. Тому правовий режим перебування даної земельної ділянки у власності позивачки суду доказами не підтверджений. Застосовуючи норми матеріального права при розгляді справи суд виходив з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Конструкція норми статті 60СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Підстав відступу від зазначених висновків не встановлено. Отже на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 ''Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя'' від 21.12.2007 року роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Стосовно нерухомого майна, а саме : будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,2500га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер- 5121881200:03:001:0039, суд вважає доведеним факт придбання за особисті власні кошти позивача та є всі підстави для визнання даного нерухомого майна об`єктами права особистої приватної власності [PERSON] . Стосовно нерухомого майна : земельної ділянки площею 0,0700га, яка розташована за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , кадастровий номер -5121881200:03:001:0040 дана вимога є недоведеною та необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Outcome: partial