Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.12.2021 звернувся в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договорів, скасування записів про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та застосування правових наслідків недійсності правочинів. Позовна заява обґрунтована тим, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.06.2011 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 159981,54 грн. Судове рішення було пред`явлене на примусове виконання. Також рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.12.2018 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 145770,31 грн. Судове рішення також пред`явлене на примусове виконання. Позивач вказував, що судові рішення станом на час звернення до суду з позовом не виконані. В поданій до суду позовній заяві [PERSON] зазначав, що [PERSON] мав у власності квартиру [ADDRESS] , але 20.02.2012 право власності на зазначену квартиру перейшло від [PERSON] до його дружини [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою В.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 499. В подальшому 16.04.2019 квартира відчужена на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. Вважає, що укладені договори дарування та купівлі-продажу укладені з метою уникнення виконання зобов`язань, не були спрямовані на реальне настання обумовлених наслідків, у зв`язку з чим повинні бути визнані недійсними. В поданій до суду позовній заяві просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 20.02.2012, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В. Просив скасувати запис про державну реєстрацію права власності на майно квартиру [ADDRESS] , внесений на підставі договору дарування від 20.02.2012, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.04.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. Просив скасувати запис № 31205784 від 16.04.2019 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , здійснений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. та застосувати правові наслідки недійсності правочину шляхом повернення до [PERSON] права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.01.2022 відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. 14.02.2022 подала до суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначила, що 16.04.2019 нею дійсно було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було. Вказувала, що вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було проведено приватним нотаріусом відповідно до чинного законодавства. Відповідач [PERSON] 14.02.2022 подала до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 20.02.2012 між нею та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , на час укладення договору шлюбні відносини між нею та [PERSON] фактично були припинені, а в 2016 році шлюб розірвано. Вказувала, що на час укладення угоди сторони мали реальний намір укласти цей договір, бажали настання його наслідків. [PERSON] зазначала, що 16.04.2019 уклала з [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який також був спрямований на відчуження майна та передачу його у власність [PERSON] . В задоволенні позовних вимог просила повністю відмовити. Відповідач [PERSON] 16.02.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 20.02.2012 між ним та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який був укладений у зв`язку з тим, що шлюбні відносини фактично були припинені, з 2011 року не проживали разом та сімейні стосунки не підтримували. Вказував, що на час укладення договору дарування квартири йому не було відомо про прийняття заочного рішення в справі № 2-3714/11. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. 16.02.2022 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної даності. Відповідач [PERSON] 18.02.2022 подала до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 16.04.2019 між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в якій з того часу проживає разом з чоловіком та малолітніми доньками. Вказувала, що договір купівлі-продажу не може бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що на момент його укладення діяла добросовісно, про борги [PERSON] не знала. В задоволенні позовних вимог прорила відмовити. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова змінено на Київський районний суд м. Полтава. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18.05.2023 справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави 26.09.2023 закрито підготовче провадження в даній справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідачі в судове засідання неодноразово не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, представники відповідачів є користувачами системи «Електронний суд». При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи без участі відповідачів суд виходить з такого. Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені ст. 223 ЦПК України, згідно з якою неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. В даній справі має місце повторна (неодноразова) неявка відповідачів в судове засідання, відповідачі мають представників, які є користувачами системи «Електронний суд» та повідомлені про розгляд. Справа протягом тривалого часу знаходиться на розгляді, відповідачі та їх представники неодноразово зверталися до суду з клопотаннями про відкладення розгляду. Окрім того, відповідачі не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та не були позбавлені можливості надати відповідні докази на підтвердження своїх заперечень щодо позову. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі осіб, які не з`явилися. Треті особи подавали до суду заяви з проханням розглядати справу без їх участі. Суд, заслухавши представника позивача та дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.06.2011 в справі № 2-371/11, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 150000 грн, три проценти річних за час прострочення в сумі 2428 грн 76коп., інфляційні втрати в сумі 5850 грн, держмито в сумі 1582,78 грн, витрати на інформаційне обслуговування в розмірі 120 грн, а всього 159981 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят одну) грн 54 коп. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.06.2011 в справі № 2-371/11, встановлено, що 26.12.2008 позивач [PERSON] передав в борг відповідачу [PERSON] гроші в сумі 150000 грн. з терміном повернення цих грошових коштів не пізніше 28.02.2009, уклавши письмовий договір позики, у встановлений договором строк відповідач грошові кошти, взяті в борг у позивача, не повернув і не зробив цього до теперішнього часу. Також рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.12.2018 стягнуто в справі №\~644/6325/17, яке також набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 128363,99 грн. (сто двадцять вісім тисяч триста шістдесят три грн. 99 коп.), три проценти річних від суми прострочення у розмірі 17406,32 грн. (сімнадцять тисяч чотириста шість грн. 32 коп.), а всього стягнути 145770,31 грн. (сто сорок п`ять тисяч сімсот сімдесят грн. 31 коп.) Встановлено, що зазначені судові рішення [PERSON] всупереч норм законодавства добровільно не виконані, були пред`явлені на примусове виконання до органів ДВС. Зокрема, дослідженими в справі доказами встановлено, що постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Харківського міського управління юстиції від 06.02.2012 відкрито виконавче провадження № 31161322 з примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова в справі № 2-371/11 про стягнене коштів з [PERSON] в розмірі 159981,54 грн. Зазначеною постановою державним виконавцем заборонено здійснення відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику [PERSON] . Також судом встановлено, що станом на час вирішення даної справи судом заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.06.2011 в справі № 2-371/11, та рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.12.2018 в справі №\~644/6325/17 [PERSON] не виконані, на примусовому виконанні у Харківському відділі ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувають на виконанні виконавчі провадження № 76838411, № 76837971, № 76836208, № 768335444, № 76834641 про стягнення коштів з [PERSON] на користь позивача на загальну суму 421317,33 грн. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від\~27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)\~зроблено висновок, що\~«недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.\~Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.07.2004 та договору дарування від 17.11.2005 станом на лютий 2012 року був власником квартири [ADDRESS] . Встановлено, що 20.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] , з якою [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі, укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В., зареєстровано в реєстрі № 499. На час укладення зазначеного договору відповідач [PERSON] мав зареєстроване місце проживання саме в квартирі [ADDRESS] . Також 16.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. зареєстрований в реєстрі за № 1878. Станом на 20.02.2012 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, щодо [PERSON] , як боржника, державним виконавцем було відкрите виконавче провадження № 31161322 із застосуванням заходів примусового виконання та накладенням заборони здійснювати відчуження будь-якого майна. [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно на корить [PERSON] ,, з якою перебував в шлюбі, був з достовірністю обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за договором позики, заборгованість згідно з яким була стягнута судовим рішенням в справі № 2-371/11. Суд приходить до висновку, що [PERSON] , який відчужив майно (квартиру [ADDRESS] ) на підставі договору дарування [PERSON] , після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Перехід права власності на вказану квартиру після ухвалення судового рішення про стягнення боргу та безпосередньо після відкриття виконавчого провадження № 31161322 про стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача. Твердження відповідача [PERSON] про те, що не був обізнаний про наявність заочного рішення в справі № 2-371/11 судом оцінюється критично, оскілки він з достовірністю був обізнаний про наявність у нього невиконаного зобов`язання за договором позики на користь [PERSON] . За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Встановивши дані обставини, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору дарування від 20.02.2012 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В., зареєстровано в реєстрі № 499. Також необхідно скасувати\~рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків. При вирішення справи суд враховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у [PERSON] будь-якого іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем. Натомість, на відсутність такого майна посилається відповідач, а судові рішення залишаються невиконаними станом на час вирішення даної справи судом. В поданій до суду позовній заяві позивачем порушено питання про застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення до [PERSON] права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача договір купівлі-продажу від 16.04.2019, укладений [PERSON] , яка не мала права на відчуження майна, та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним. [PERSON] за цим договором не може вважатися добросовісним набувачем. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема,\~відновлення становища, яке існувало до порушення\~(пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У даній справі судом з достовірністю встановлено, що учасники цивільних відносин (сторони договору дарування та купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки укладення договорів використовувалося учасниками для унеможливлення звернення стягнення на майно [PERSON] і зумовило настання для позивача [PERSON] негативних наслідків у вигляді неповернення боргу невиконання судових рішень. Тому суд приходить до висновку, що обраний\~ [PERSON] спосіб захисту права шляхом відновлення становища\~яке існувало до порушення, відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. При вирішення справи суд враховує, що згідно пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Відтак, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на майно квартиру [ADDRESS] , внесений на підставі договору дарування від 20.02.2012, та договору купівлі-продажу від 16.04.2019, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . В матеріалах справи матеріалах справи наявна заява відповідача [PERSON] про застосування позовної давності у даній справі. Відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Позивач [PERSON] не є учасником договорів, не був обізнаним про укладення договору дарування від 20.12.2012 та договору купівлі-продажу від 16.04.2019, для нього перебіг позовної давності розпочався з часу, коли він дізнався про укладення відповідних договорів. З матеріалі справа встановлено, що інформація КП «Харківського міського бюро технічної інвентаризації «Інвертаризатор» Харківської міської ради щодо зареєстрованого за відповідачем [PERSON] нерухомого майна та наявності укладених договорів була отримана представником позивача у вересні 2021 року. Відповідно з цього часу розпочався перебіг позовної даності. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] заявлені в межах строків позовної даності. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені та документально підтверджено судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1816 грн (908 грн + 908 грн). У зв`язку з задоволенням позовних вимог понесені ним судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачами в рівних частках.

Outcome: approved