Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

В жовтні 2024 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] , відповідно до якого просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2\~частину від власності, зареєстрованої за відповідачем, яка в сукупності складається з 1/2\~частки квартири [ADDRESS] та 1/2 частки квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що сторони 31.08.2001 зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Подружні відносини між сторонами фактично припинені, сімейне життя не склалось через протилежні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, втрату почуття взаємної поваги. Позивач вважає, що збереження сім`ї неможливе. В період\~шлюбу,\~у 2011\~році відповідач\~шляхом приватизації\~комунальної власності\~набув право\~власності на\~1/2 квартири [ADDRESS] . Також у 2017 році за кошти батьків позивача вони придбали квартиру [ADDRESS] , в якій власником 1/2 частки є син сторін [PERSON] , а власником іншої 1/2 частки є відповідач. Позивач вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і бажає зареєструвати право на належну їй частку в обох квартирах, проти чого заперечує відповідач, тому змушена звернутись до суду. Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. Ухвалою суду від 16.10.2024 позов залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.102024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином. До позову подала заяву про розгляд справи за її відсутності. ЇЇ представник адвокат Пономарьов О.І. у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином, про що свідчить його розписка від 19.02.2025, надана після задоволення судом його клопотання про відкладення розгляду справи для забезпечення його права на подачу відзиву. Копію позову із додатками відповідач отримав в суді 19.02.2025, проте правом на подачу відзиву на час розгляду справи не скористався. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного. Із позовної заяви встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені та подальше їх спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Шлюб між сторонами зареєстрований 31.08.2001 відділом реєстрації одружень Міського відділу реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції, актовий запис № 852, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16\~Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (статті 110 СК України). Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Також судом встановлено, що в період перебування у шлюбі, а саме 29.06.2017, було придбано за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Горбуровим К.Є., квартиру [ADDRESS] . Покупцями за даним договором є відповідач та син сторін [PERSON] , покупці прийняли у власність по 1/2 частки цієї квартири. Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.10.2024 [PERSON] та [PERSON] є власниками цієї квартири на праві спільної часткової власності, кожному належить по 1/2\~частці квартири. Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.10.2024 [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 07.10.2011, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради. Інша частка цього майна належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину № 199, виданого 15.05.2018приватним нотаріусом ММНО Шиліною\~Г.М. З пояснень представника позивача [PERSON] . 07.10.2011 [PERSON] разом із батьком [PERSON] шляхом приватизації комунальної власності набули право власності на квартиру [ADDRESS] , кожен на 1/2 частку. На даний час батько відповідача помер та він отримав у спадок від нього належну йому за життя 1/2 частку на цю квартиру. Відповідно до ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини першої, другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Тобто майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них. Аналогічні положення містяться у Главі 6 Розділу І Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним станом на час придбання спірного нерухомого майна. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст.\~57\~СК України в редакції на час розгляду справи особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з абз. 1\~ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Водночас, Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17.05.2012 № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, ч.5\~ст. 61 СК України\~виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема п.4 ч.1\~ст. 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Тобто у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового Фонду, визнається спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] 07.10.2011, в період дії норм вищевказаного закону, шляхом приватизації\~комунальної власності набув право власності на квартири на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . За таких обставин суд вважає, що відповідач на підставах, не заборонених законом, в період шлюбу набув право власності на 1/2 часток квартир, що є предметом поділу. Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, то належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В пункті 22 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 572 ЦК України. Відповідно до статті 368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Враховуючи зазначені норми, суд робить висновок, що 1/2 частки квартири [ADDRESS] , право власності на яку набув відповідач в період дії норм закону № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» шляхом приватизації, та 1/2 частки квартири [ADDRESS] , яка придбана відповідачем в період шлюбу сторін, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Статтею 370\~ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно статтею 372\~ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Домовленості між співвласниками щодо розміру часток вказаної нерухомості не існує, отже ці частки є рівними. За такого, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про поділ часток спірних квартир підлягає задоволенню, враховуючи, що вони була придбані сторонами під час перебування у шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір, будь-яка домовленість про розподіл майна, а спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А саме необхідно в порядку поділу спільного майна визнати за позивачем право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] та на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову у сумі 6\~994,45 грн. за дві вимоги: немайнового (1211,20 грн.) та майнового характеру (5\~783,25 грн.), оскільки будь-яких заперечень від відповідача щодо вартості спірного майна не надходило, доказів того, що вартість спірного майна є іншою, суду не надано, а також 2\~000,00 грн. витрат за проведення позивачем оцінки спірного майна.

Outcome: approved