Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] , яким просить визначити наступні тимчасові обмеженням прав [PERSON] та покладення на нього обов`язків: заборонити [PERSON] перебувати в місці де проживає [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] перебувати за місцем роботи [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м за місцем роботи [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] вести з [PERSON] листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуватиме у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців. В обґрунтування заяви зазначено, що [PERSON] , який є колишнім чоловіком заявниці, систематично вчиняє психологічне насильство щодо неї, [PERSON] , з часу, коли вона його покинула. Зазначає, що [PERSON] систематично приходить до місця роботи заявниці і вчиняє щодо неї фізичне, психологічне домашнє насильство, ображає словесно, кричить на неї, принижує її честь і гідність, переслідує її, штовхає та погрожує їй фізичною розправою, що становить небезпеку для її життя і здоров`я. Відповідно до приписів ч. ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Заявник та її представник в судовому засіданні підтримали подану заяву у повному обсязі, просили задовольнити вимоги заяви в повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти вимоги заяви заперечили, зазначив про те, що між сторонами періодично виникають побутові конфлікти, однак вони не є в розумінні закону домашнім насильством. Щодо вимоги про заборону заінтересованій особі наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання та роботи [PERSON] в с. Клубівці представник заінтересованої особи заперечив, посилаючись на те, що заявниця в с. Клубівці не проживає, а зазначена в заяві адреса є адресою проживання її матері (тещі [PERSON] ), з якою у заінтересованою особою хороші стосунки, він їй періодично допомагає по господарству. Магазин в с. Клубівці, який сторонами відкрито під час спільного проживання, є громадським місцем, а тому заборона його відвідуватиме є незаконною. Допитаний в судовому засіданні в статусі свідка син заявниці та заінтересованої особи [PERSON] в судовому засіданні повідомив суду, що після того, як матір розійшлася з батьком, у них виникають постійні сварки. Конкретного змісту таких сварок він не чув. Вважає, що наразі батькам краще не спілкуватися. На відкриття магазину в селі Клубівці кошти давав батько. Заслухавши пояснення заявника та заінтересованої особи, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є колишніми чоловіком та дружиною, які проживали без реєстрації шлюбу. Зі слів сторін, їх шлюб було зареєстровано в Туреччині. Від шлюбу у сторін є 22-річний син [PERSON] . На даний час заявниця та заінтересована особа проживають у місті Івано-Франківську за різними адресами. В судовому засіданні заявниця пояснила суду, що з тих пір, відколи вона покинула чоловіка, вона проживала за місцем проживання своєї матері в селі Клубівці за адресою: [ADDRESS] . Однак, у зв`язку з тим, що туди постійно приходить [PERSON] , який вчиняє щодо заявниці насильство, вона не може проживати з матір`ю. У поданій до суду заяві заявник посилається на те, що [PERSON] систематично приходить до місця роботи заявниці і вчиняє щодо неї фізичне, психологічне домашнє насильство, ображає словесно, кричить на неї, принижує її честь і гідність, переслідує її, штовхає та погрожує їй фізичною розправою, що становить небезпеку для її життя і здоров`я. У зв`язку із застосуванням [PERSON] домашнього насильства стосовно нього виносився терміновий заборонний припис від 03.03.2025 року, яким визначено обмеження його прав відносно [PERSON] строком на 10 діб, а саме: - заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Крім того, постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20.03.2025 року в справі №352/470/25 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень. Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно ч 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі №754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] є особою, яка зазнала домашнього насильства. Вказане підтверджується наявними в матеріалах справи постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20.03.2025 року в справі №352/470/25, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (на даний час відсутні докази набрання даною постановою законної сили, однак в судовому засіданні представник заінтересованої особи підтвердив, що така постанова ними не оскаржувалася); терміновим заборонним приписом від 03.03.2025 року, яким визначено обмеження прав [PERSON] відносно [PERSON] строком на 10 діб, а саме: заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою; відеодисками з відеозаписами, зі змісту яких вбачається факт чинення [PERSON] психологічного насильства щодо заявниці. При цьому, Суд зауважує, що в судовому засіданні [PERSON] не заперечив того факту, що на вказаних відеозаписах зображений він та заявниця [PERSON] . При цьому, на вказаних відеозаписах чітко зафіксовано відповідні погрози та образи [PERSON] з боку [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] не заперечив вищевказаних фактів, покликаючись лиш на те, що заявниця та її новий співмешканець самі провокують конфлікти. Однак Суд зауважує, що відповідні погрози та образи, які зафіксовані на відео, що приєднано до матеріалів справи, самі по собі є неприпустимими, навіть і в тому випадку, якщо поведінка [PERSON] , з точки зору [PERSON] , є неналежною. Бажання налагодити стосунки та повернути дружину не повинно проявлятися в такій формі, як це чинить заінтересована особа. Таким чином, вимоги заявниці щодо покладення на кривдника зазначених у прохальній частині її заяви обов`язків є підставними; заявник обґрунтовано звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, і її права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки, з огляду на зазначені в судовому засіданні та встановлені судом обставини заявник [PERSON] дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа [PERSON] . Разом з тим, враховуючи ту обставину, що заявниця в судовому засіданні самостійно підтвердила, що станом на даний час вона не проживає в селі Клубівці за адресою: [ADDRESS] , а за даною адресою проживає її матір, з якою у [PERSON] хороші стосунки і він їй допомагає по господарству (що визнала заявниця в судовому засіданні), Суд вважає, що заборона [PERSON] перебувати саме за вказаною адресою є безпідставною та може призвести до порушення прав матері заявниці, яка можливо потребує чоловічої допомоги по господарству. Аналогічно приміщення магазину, де працює [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , є загальнодоступним громадським місцем, а тому на момент відсутності [PERSON] у вказаному магазині (зі слів сторін, в даному магазині є ще один продавець) відсутні підстави для заборони [PERSON] перебування у ньому. Крім того, зі змісту пояснень заявниці та заінтересованої особи, свідка в судовому засіданні встановлено, що стосовно даного магазину та власності товару у ньому між учасниками провадження існує спір, а тому він повинен вирішуватися у встановленому законом порядку. Суд вважає, що належним способом захисту прав [PERSON] , як особи, яка постраждала від домашнього психологічного насильства, буде заборона [PERSON] наближатися до неї на відстань не менше 300 метрів без уточнення конкретної адреси (з урахуванням також і того, що заявниця адресу свого місця проживання не розголошує), і це буде достатнім для захисту її прав. На підставі досліджених доказів, які підтверджують факт застосування фізичного та психологічного насильства, та свідчать що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними, у відповідності до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінюючи сам вид насильства (психологічне та фізичне), ризики, тобто вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] . При цьому, Суд вважає, що відповідні обмеження прав [PERSON] слід застосувати строком на 3 місяці. На думку Суду, саме такий строк є достатнім за встановлених в ході судового розгляду обставин. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

Outcome: partial