Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

14.02.2022 р. [PERSON] звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом, в якому визначив відповідачем Херсонську міську раду та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 20.11.1998 року між ним та [PERSON] на Товарно-сировинній біржі «Легіта». В обґрунтування позову вказав, що відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» вказаний договір нотаріального посвідченню не підлягав, право власності за ним було зареєстровано в Херсонському бюро технічної інвентаризації. На теперішній час не може розпорядитися своїм майно. Крім того, [PERSON] на час звернення до суду померла. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В. від 16.02.2022 р. позовна заява прийнята до розгляду, призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2024 р. справа передана в провадження судді Ус О.В. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В. від 12.02.2024 р. справа прийнята в провадження, призначене підготовче засідання. 12.06.2024 р. від представника позивача адвоката Токаленко В.М. надійшла заява про уточнення позовних вимог, яка по суті є збільшенням позовних вимог шляхом додавання нової раніше не заявленої вимоги про визнання права власності за позивачем на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20.11.1998 року між [PERSON] та [PERSON] на Товарно-сировинній біржі «Легіта», оскільки на теперішній час оригінал біржової угоди втрачено. Копія позовної заяви відповідно до вимог ЦПК України направлена відповідачу електронною поштою. В підготовчому засіданні 04.09.2024 р. заява в новій редакції прийнята судом, за клопотанням представника позивача залучено до участі в справі співвідповідача [PERSON] , підготовче засідання відкладене. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.09.2024р. підготовче засідання відкладене, витребувано докази. 13.11.2024 р. залучено до участі в справі правонаступника [PERSON] [PERSON] . 17.12.2024 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду за суттю. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов в повному обсязі та дала пояснення, аналогічні викладеним позовній заяві. Представник відповідача Херсонської міської ради позов не визнав з підстав не надання доказів, що сторона договору ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Відповідачка [PERSON] повідомила суд, що вона, як правонаступниця [PERSON] може пояснити лише те, що їй відомо, що [PERSON] продала спірну квартиру та вона на неї не претендує. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази та оглянувши в судовому засіданні інвентарну справу, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] за реєстраційним посвідченням на підставі довідки ЖСК 135 належала на праві власності кооперативна квартира [ADDRESS] , записано в реєстрову книгу 3 за реєстровим номером 220 від 31.05.1994 року (матеріали інвентарної справи, оглянутої в судовому засіданні). З «копії для БТІ» договору № 389 купівлі-продажу від 1998 року листопада місяця дванадцятого числа на Товарно-сировинній біржі «Легіта» її члени [PERSON] продала, а [PERSON] купив належну продавцю двокімнатну квартиру [ADDRESS] (матеріали інвентарної справи, оглянутої в судовому засіданні). Копія договору, що міститься в інвентарній справі має оригінальні підписи сторін договору, підпис директора біржи, засвідчений "мокрою печаткою" та вугловим штампом. Також договір має відмітку про реєстрацію в книзі за реєстровим номером 220 від 23.11.1998 р. Посвідка на постійне проживання в Україні, видана [PERSON] безстроково 07.04.2009 р. має відомості про реєстрацію його місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 13.01.2001 року. [PERSON] померла [INFO] та за матеріалами спадкової справи спадкоємцем усього її майна є [PERSON] . Спірні правовідносини склалися на підставі укладеного 12.11.1998 року договору купівлі-продажу. Відповідно до пп. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми ЦК України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання правочину в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. За ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна відповідно до ст. 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Договір купівлі-продажу № 389 від 12.11.1998 р. у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Реєстрація в бюро технічної інвентаризації речового права на зазначену квартиру за позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила законодавству, чинному на час укладення спірного договору, оскільки згідно ст.15 ч.2 Закону України «Про товарну біржу» від 1991р., угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації права власності на підставі, зокрема, договорів купівлі-продажу зареєстрованих біржею, бюро технічної інвентаризації, що в свою чергу регламентує Наказ Міністерства юстиції України №7/5 від 07.07.2002р. «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно». Відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року за № 1952-15, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності якщо, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. З огляду на зазначені обставини підстав для визнання в судовому порядку дійсним неоспореного договору купівлі-продажу квартири немає. В той же час, позивачем втрачено оригінал договору купівлі-продажу. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачем право власності набуте у 1998 році. Оглянута судом інвентарна справа та реєстрація договору купівлі продажу від 12.11.1998 р. органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на квартиру через втрату оригіналу договору купівлі-продажу, оскільки позивачем було доведено його право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його право власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Заходи забезпечення позову не застосовувалися, підстави для негайного виконання судового рішення та встановлення судового контролю відсутні. Позивачем не заявлено клопотань щодо стягнення з відповідачів судових витрат. Рішення в повному обсязі виготовлено 08.04.2024 р. На підставі викладеного,

Outcome: partial