Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №7435410 від 02.01.2024 року у розмірі 91 000,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги мотивовано тим, що 02.01.2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір № 7435410 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який вчинено в електронній формі та підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язання відповідно до договору виконало у повному обсязі, надало позичальнику грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн. строком на 360 днів, шляхом переказу на платіжну картку [PERSON] № [NUMBER] емітовану АТ «ПУМБ» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,20% від суми кредиту за кожен день користування. [PERSON] не виконав зобов`язань за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 91 000,00 грн., із яких заборгованість за тілом кредиту - 25 000,00 грн., заборгованості за відсотками - 66 000,00 грн. 30.09.2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ -ФІНАНС» укладено Договір факторингу №30.09/24-Ф від 30.09.2024 року, за умовами якого право вимоги за договором № 7435410 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 02.01.2024 року перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ -ФІНАНС». Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позовні вимоги задовольнити. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Постановлено повідомити відповідача [PERSON] , [INFO] , про розгляд даної справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Витребувано у АТ «ПУМБ» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: чи було емітовано на ім`я [PERSON] платіжну картку [NUMBER] , надати виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів, відкритого до платіжної карти [NUMBER] , що належить [PERSON] за період з 02.01.2024 року по 07.01.2024 року з відображенням часу зарахування коштів, надати інформацію про номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною картою [NUMBER] за період з 02.01.2024 року по 07.01.2024 року. На виконання вимог ухвали суду 11.03.2025 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшла відповідь АТ «ПУМБ» №КНО-07.8.5/2831БТ від 05.03.2025 року, у якій АТ «ПУМБ» повідомило, що на ім`я [PERSON] була випущена банківська платіжна карта № [NUMBER] до рахунку № [NUMBER] у гривні. За [PERSON] закріплений фінансовий номер [NUMBER] , на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій за платіжною карткою № [NUMBER] у період з 02.01.2024 року до 07.01.2024 року. Також надано виписку по рахунку № [NUMBER] за період з 02.01.2024 року по 07.01.2024 року. 25 березня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] заперечив проти позову у зв`язку із тим, що позивач є колектором, а не первинним кредитором, тому відповідач вважає, що позивач не набув права вимоги до нього та не є належною стороною в суді. Однак, [PERSON] у поданому відзиві підтвердив, що ним було оформлено онлайн мікропозику (онлайн кредит) з макрофінансовою організацією про надання споживчого кредиту від 02.01.2024 року на суму 25 000,00 грн., однак через зміну життєвих обставин, а саме зменшення доходу, він своєчасно не повернув зазначену суму кредитору. Також [PERSON] вказав, що позивачем без обмежень нараховано штрафні санкції у вигляді пені та штрафів та інших платежів а неповернення отриманих коштів. На підставі викладеного [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 91 000,00 грн., відмовити у стягненні неустойки та інших платежів у сумі 66 000,00 грн. за прострочення виконання онлайн-договору від 02.01.2024 року, нарахованих під час воєнного стану введеного на території України та установити, що неустойка та інші платежі, сплата яких передбачена відповідним договором, нараховані за прострочення виконання за укладеним онлайн-договором під час воєнного стану введеного на території України, підлягають списанню кредитодавцем. Позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, відзив на позовну заяву подав, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про стягнення заборгованості. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою учасників справи у судове засідання. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 02.01.2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (торгова марка «Credit Plus») та [PERSON] укладено договір № 7435410 про надання споживчого кредиту, який підписано відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора, відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до умов пунктом 1.2, 1.3 Договору № 7435410 (далі - Договір) ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» зобов`язався надати позичальникові грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. Сума кредиту - 25 000,00 грн. Пункт 1.4 Договору визначає: строк кредиту - 360 днів, періодичність платежів - кожні 30 днів. Деталі повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці, що є додатком № 1 до договору. Пунктом 1.5 Договору встановлено, що тип процентної ставки фіксована. Стандартна процентна ставка становить 2,20% в день та застосовується в межах всього строку кредиту (360 днів). Згідно з пунктом 1.7 Договору орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк кредиту 47541,10 % річних. Метою кредиту є споживчі (особисті) потреби. Відповідно до пункту 2.1 кредитного Договору кредитодавець надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної карти) № [NUMBER]. Згідно з вимогами пункту 2.2 Договору дати надання кредиту 02 січня 2024 або 03 січня 2024 року. Кредит вважається наданим в день перерахування кредитодавцем суми коштів на банківській рахунок позичальника, кредит вважається погашеним в день отримання кредитодавцем коштів в погашення заборгованості за кредитом. Договором визначено, що у разі затримання клієнтом сплати процентів та /або частини кредиту (якщо таке повернення (виплата) частини кредиту передбачена Графіком платежів) щонайменше на один календарний місяць, Товариство має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі . 02.01.2024 року в особистому кабінеті [PERSON] в ІТС прийняв пропозицію укласти кредитний договір та підписав кредитний договір від 02 січня 2024 року шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, надісланий на номер телефону, що наданий відповідачем. Згідно з листом АТ «ПУМБ» №КНО-07.8.5/2831БТ від 05.03.2025 року, у якій АТ «ПУМБ» повідомило, що на ім`я [PERSON] була випущена банківська платіжна карта № [NUMBER] до рахунку № [NUMBER] у гривні. За [PERSON] закріплений фінансовий номер [NUMBER] , на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій за платіжною карткою № [NUMBER] у період з 02.01.2024 року до 07.01.2024 року. 30.09.2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ -ФІНАНС» укладено Договір факторингу №30.09/24-Ф від 30.09.2024 року, за умовами якого право вимоги за договором №7435410 про надання споживчого кредиту від 02 січня 2024 року перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС». Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом частин першої та другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Із дослідженого судом договору від 02 січня 2024 року № 7435410 встановлено, що його укладено в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Частиною першою статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Положеннями частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За змістом частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як встановлено судом, договір від 02 січня 2024 року № 7435410 укладений в електронній формі, що відповідає приписам статті 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний позичальником за допомогою одноразового ідентифікатору, та за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З наданих матеріалів вбачається, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Судом встановлено, що укладений між сторонами договір від 02 січня 2024 року № 7435410 відповідає вимогам Закону та є обов`язковим до виконання. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно виписки по рахунку № [NUMBER] за період з 02.01.2024 року по 07.01.2024 року [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 25 000,00 грн. Кредитор виконав у повному обсязі свої зобов`язання, перерахувавши на рахунок відповідача кошти, проте відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів за договором належним чином не виконав внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 91 000,00 грн. За умовами укладеного між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» №30.09/24-Ф, до позивача перейшло право вимоги за договором №7435410 в розмірі 91 000,00 грн., яке складається, станом на 30.09.2024 року, з: заборгованості за кредитом - 25 000,00 грн., заборгованості за нарахованими процентами - 66 000,00 грн. - нарахованими відповідно до вимог п. 1.5. Кредитного договору за ставкою 2,20 % за кожен день користування. Контррозрахунку заборгованості за тілом кредиту, відповідач суду не надав. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідачем не виконано зобов`язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування. Відповідно до частини другої статті 1048 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статей 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що аргументи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву, повністю спростовані матеріалами справи. Окрему увагу суд звертає на те, що заборгованість за кредитним договором складається виключно із тіла кредиту та заборгованості за процентами, які були нараховані відповідно до п. 1.5 Кредитного договору. Неустойка на заборгованість [PERSON] ні позивачем, ні первісним кредитором не нараховувалась, що спростовує доводи відповідача в даній частині. Щодо судових витрат. Згідно з статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судових витрат на сплату судового збору. Відповідно до платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 12.02.2025 року № 2034, ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 грн. за подання позовної заяви до [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із тим, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн. Щодо судових витрат на правничу допомогу. У поданому позові заявлено вимогу про стягнення із відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу. У поданому відзиві на позовну заяву [PERSON] не заявляв клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження факту надання правової допомоги та розміру витрат на правничу допомогу позивачем до матеріалів справи долучено: - копію договору № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] ; - копію довіреності від 26 лютого 2024 року, якою Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» уповноважило адвоката Руденка Костянтина Васильовича представляти свої інтереси, зокрема, в судах України; - копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2412 , що видане на ім`я Руденко Костянтин Васильович; - копію акту приймання-передачі наданих послуг №24 від 29 грудня 2024 року до договору №02/08/2024, у відповідності до котрого [PERSON] надав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» прийняло послуги щодо підготовки позовних заяв про стягнення заборгованості з боржників згідно реєстру №1 від 29.12.2024 року на загальну суму 100 000,00 грн.; - платіжну інструкцію кредитового переказу коштів №1864 від 30.12.2024 року з якої вбачається, що ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» здійснило платіж у розмірі 100 000,00 грн. на користь [PERSON] із призначенням платежу: «Згідно договору № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02.08.2024 року по акту № 24 від 29.12.2024року без ПДВ»; - витяг з реєстру № 1 від 29 грудня 2024 року до акту приймання-передачі наданих послуг № 24 до договору №02/08/2024, у відповідності до котрого [PERSON] підготував позовні заяви про стягнення заборгованості з боржників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», зокрема: підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] за Договором №7435410 про надання споживчого кредиту від 02.01.2025 року та клопотання про витребування доказів на суму 10 000,00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Так, учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом. Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Від [PERSON] клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не надходило. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, врахувавши те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а від відповідача не надходили заперечення щодо суми витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved