Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Представник позивача органу опіки і піклування Красилівської міської ради звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнення з них на його утримання аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що відповідно до свідоцтва про народження дитини [PERSON] його батьками є [PERSON] та [PERSON] 16 лютого 2021 року шлюб між відповідачами розірвано. 02 жовтня 2024 року до служби у справах дітей Красилівської міської ради звернувся малолітній [PERSON] , учень 7 класу Красилівської гімназії №1, який проживає в [ADDRESS] , щодо захисту його прав та інтересів у сімейному конфлікті з його матір`ю. У своїй заяві зазначив, що його мати [PERSON] вже досить тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, вчиняє над ним економічне та психологічне насильство; виганяє з квартири, не дає користуватися комунальними послугами (вода, світло) мотивуючи тим, що це все коштує гроші, яких у неї немає; не готує їжу, дитина здебільшого харчується у бабусі. Зі слів матері коштів, які сплачує батько дитини як аліменти, не вистачає на задоволення усіх потреб сина, тому син має економити використання води та електроенергії. Якщо дитина у світлий час доби не зробила усіх домашніх завдань - це означає, що світлом він уже не має права користуватися. З цих причин стали відбуватися конфліктні ситуації між матір`ю та сином. Під час однієї зі сварок мати порізала спортивну «грушу». Розповідаючи про усі ці скандали, крики та нецензурні висловлювання, претензії про перевитрати на сина зі сторони матері, підліток перебував у стані перенапруження зі сльозами в очах та глибокої тривожності. Тривожні розлади здатні змінити картину світу дитини, вселити в дитячу свідомість ірраціональні страхи, перетворити дрібні неприємності на серйозні проблеми. А шляхи подолання психологічного насильства включають підтримку дитини, створення безпечного середовища та надання професійної психологічної допомоги. Одним із способів подолання психологічного насильства є забезпечення дитині підтримки та розуміння. Крім того, створення безпечного середовища, в якому дитина буде почуватися захищеною і безпечною, професійна психологічна допомога буде сприяти подоланню наслідків психологічного насильства та ефективним інструментом для допомоги дитині в подоланні травм та відновленні її психічного стану. Вже декілька років це відбувається у їхній родині, але [PERSON] ніколи ні кому про це не міг розказувати - боявся розголосу та осуду сторонніх людей. Тому він довго не наважувався звертатися по допомогу до класного керівника, до служби у справах дітей, а тільки про все розповідав своїй бабусі. Жорстоке поводження з дітьми і зневага їхніми інтересами можуть мати різні види й форми, але їх наслідками завжди є серйозним збитком для здоров`я, розвитку і соціалізації дитини. Але часто самі постраждалі не розуміють, що над ними чиниться насильство, наприклад, коли їм постійно погрожують, забороняють задовольняти його побутові потреби, контролюють кожний крок, ображають та принижують, знецінюють його важливість у сім`ї, як наслідок через якийсь період це може сприйматися як норма. Напружені стосунки з матір`ю деякий час перетворили самого підлітка на такого ж кривдника. В класі він знаходив слабших дітей за себе та вчиняв різні протиправні дії проти них. Дитина втратила інтерес до навчання. Причиною цьому могли стати саме його стосунки з матір`ю, яка його принижує, могла вдарити, ображає нецензурною лайкою, виганяє з квартири, постійно наголошує на його непотрібності і зайвим клопотом. І, коли значуща доросла людина від якої дитина в усьому залежить, постійно його принижує, ображає нецензурною лайкою, саме такий вигляд насильницьких дій завдає дуже багато шкоди підлітку, який не зможе розвинути любов до себе та адекватну самооцінку. Крім того, до служби у справах дітей звернулася бабуся [PERSON] - [PERSON] про те, що вона не знає, як правильно вчинити з такою ситуацією де рідна мати вчиняє насильство над своєю малолітньою дитиною, а на зауваження дідуся та бабусі (батьки матері дитини) відповідачка не звертає уваги, мотивуючи тим, що вона мати і має право так себе вести з дитиною, а якщо їм це не подобається нехай забирають його до себе і виховують та забезпечують. Може здатися, що багато форм морального знущання над дитиною - це частина загальних методів виховання. Однак такі методи вже перетворилися на справжнє насильство, яке через часте застосування вже досить негативно впливає на дитину. Після розірвання шлюбу батько дитини [PERSON] створив іншу сім`ю, на утримання сина сплачує аліменти у розмірі трьох тисяч гривень. Але потрібної для дитини участі у його житті не було, а це спільний відпочинок, риболовля, теплі та близькі розмови, вирішення всіляких побутових проблем дитини, відвідування шкільного закладу, лікарні при потребі з дитиною, спілкування з вчителями хоча би по телефону. Обов`язок утримувати дитину є індивідуальним, тобто рівною мірою стосується як батька, так і матері дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину - незалежно від того, чи одружені вони або ні, - а також у випадку розірвання шлюбу. На даний час [PERSON] проживає разом із бабусею та дідусем, що явно за кілька днів позитивно вплинуло на дитину та його психоемоційний стан, який суттєво покращується. Бабуся створює всі умови для отримання онуком освіти, саморозвитку, засвоєнню загальновизнаних норм моралі, місце проживання дитини є комфортабельним, для нього створені всі умови для навчання та розвитку. 15 листопада 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Богуш І.А. подав до суду відзив, в якому заперечив щодо позовних вимог, вказав, що в поданому до [PERSON] позові не доведено факту її свідомого порушення батьківських обов`язків. В даному випадку між відповідачкою та її сином стався певною мірою психологічний конфлікт, який зумовлений раннім підлітковим перехідним (10-14 років) періодом. Причиною напруження стосунків на протязі останнього року виявилася вимога сина отримувати аліменти у вигляді готівкових коштів ним особисто та бажання витрачати їх на власний розсуд. Враховуючи, що [PERSON] після розлучення з чоловіком в 2021 році сама здійснює виховання та утримання дитини, а заробітна плата, яку вона отримує нижче середнього рівня, то це не дає їй можливості врегулювати дану проблему. Згідно довідки про доходи АТ «Хмельницькобленерго» [PERSON] отримує в середньому на місяць лише 13 397,62 грн., разом з податками та зборами. Понад 40 % платні витрачається на комунальні послуги, 50 % від суми витрачається на харчування, решта коштів на задоволення потреб двох членів сім`ї. Враховуючи цей факт, необґрунтовані вимоги неповнолітнього сина та інші складні життєві обставини (позбавлення групи інвалідності та втрата додаткових соціальних виплат) певною мірою вплинули на психоемоційний стан відповідачки, яка не змогла знайти шляхи вирішення конфліктної ситуації та прийняття єдиного правильного рішення прийнятного для обох сторін. В свою чергу позивач, в особі органу опіки та піклування Красилівської міської ради, у відсутності належного дослідження обставин справи, припустився помилкового рішення про доцільність та необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Зпозовної заяви та доданих до неї письмових доказів, на думку представника відповідачки вбачається, що позовна заява вказує на об`єктивну невідповідність висновків, недоведеність фактичних обставин та очевидну упередженість по відношенню до [PERSON] . Вона веде виключно здоровий спосіб життя, на обліку в нарколога чи психіатра не перебуває, має власне житло, яке облаштоване на задоволення потреб неповнолітнього сина та для його нормального фізичного, духовного та психологічного розвитку. [PERSON] працевлаштована, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, має вищу освіту, до виконання своїх функціональних обов`язків відноситься старанно, чим заслуговує повагу та авторитет в колективі. Відповідачка до кримінальної відповідальності не притягувалась, за неналежне виховання неповнолітнього сина до адміністративної відповідальності також не притягувалась. Органи місцевого самоврядування відомостями компрометуючого характеру стосовно Обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітнього [PERSON] не здійснювалося,не надано доказів про жорстоке поводження матері відносно дитини. У навчальному закладі [PERSON] характеризується з позитивної та з кращої сторони, що ставить питання, як у матері деспота така вихована, акуратна та позитивна дитина. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 20 лютого 2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову викладені у позовній заяві підтримала, просила їх задовольнити. Додала, що з моменту подачі позову до суду [PERSON] не зробила нічого, щоб налагодити відносини з дитиною. Дитина проживає з бабусею і дідусем з жовтня 2024 року, де йому, як він сам зазначає, дуже добре. Він там забезпечений одягом, харчуванням, за нього піклуються, тому він не хоче проживати з матір`ю. Дитині роз`яснено наслідки позбавлення його матері батьківських прав, однак він категорично проти будь-яких стосунків з матір`ю, оскільки він її боїться через те, що вона вчиняє відносно нього психологічний тиск. Саме така позиція дитини спонукала органу опіки та піклування до таких заходів як позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її неповнолітнього сина [PERSON] . Відповідач [PERSON] заперечила проти позову і пояснила, що можливо вона є не найкращою матір`ю для свого сина, але робила все можливе, щоб дитині жилося добре. Сварки між нею та сином почалися десь протягом року, коли вона перейшла на нову роботу, де перебувала багато часу, оскільки працюючи на попередній роботі, вона отримувала малу заробітну плату і після розлучення їй прийшлося шукати іншу роботу, тому що не вистачало коштів. До березня їй матеріально допомагала її покійна бабуся, оскільки вона її забрала з пологового будинку і фактично займалася її вихованням. Стосунки з батьками з дитинства в неї не дуже добрі, тому після смерті бабусі підтримки в неї не від кого не було. Батько сина деякий час надавав кошти, потім перестав і вона подала на суд, після чого платежі відновилися, і з того часу стосунки з дитиною погіршилися, оскільки син вважав, що всі аліменти вона повинна віддавати йому, бо це його гроші і він має розпоряджатися ними на свій розсуд. Її це обурювало, оскільки їй ніхто матеріально не допомагав, її заробітної плати не вистачало на все, а вона намагалася забезпечити синові належні умови проживання. Раніше, коли в них виникали якісь непорозуміння і вона була не права, то вона завжди вибачалася і після цього вони знаходили спільну мову і розумілися. Однак, коли він приходив від баби з дідом, то завжди був незадоволений. Вона розуміє, що вони «купують» його, оскільки в них дохід набагато більший і вони виконують всі його забаганки, тому рахує, що підставою звернення сина до органів опіки і піклування є вплив баби та діда. З приводу того, що вона не займалася дитиною, то зазначила, що свою дитину знає дуже добре, а саме, син проживав з нею 14 років і вона займалася його вихованням, а тому знає його улюблені страви, що він любить, по мірі можливості купувала йому смаколики, які він хотів. Коли син перейшов жити до баби з дідом, тобто до її батьків, то вона приходила до них неодноразово, але оскільки стосунки між ними завжди були погані, то її звідти виганяли, не просили піти, а саме виганяли, і казали, щоб вона більше не приходила до них взагалі. В лютому аліменти перерахували на її картку і вона через телефон повідомила сину, що б той забрав гроші. Вони домовилися про зустріч, однак її знову не пустили до хати, сказали, що від неї нічого не треба. Вона розуміє, що саме зараз важкий період, оскільки у сина «перехідний вік», але вони раніше знаходили спільну мову. Вважає, що вона можливо і не найкраща мати, але намагається дати сину все необхідне по мірі своєї можливості, а син піддався впливу баби та діда, з якими у неї неприязні відносини. Від сина вона не відмовлялася і не відмовляється, причин позбавити її батьківських прав не має, тому проти позбавлення її батьківських прав категорично заперечує. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні в режимі відео конференції пояснив, що є батьком неповнолітнього [PERSON] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] , їхній син постійно проживав з останньою, а він виїхав на постійне місце проживання до іншого міста. Із сином спілкується і на його утримання сплачує аліменти. Щодо задоволення позову не заперечує, але причини позбавлення його батьківських прав назвати не може. Зазначив, що так буде краще для дитини, але він хоче залишатися його батьком, а також не заперечує сплачувати аліменти на його утримання. Свідок [PERSON] дала показання в суді про те, що неповнолітній [PERSON] є її онуком. Між ним та його матір`ю склались неприязні відносини і він переїхав жити до них. Після цього, онук став спокійним, почав гарно вчитись, натомість матір він боїться, не хоче з нею мати нічого спільного, розповідав, що вона його обзиває, знущається, позбавляє його житла, не дає гроші на лікування, тому всі питання щодо утримання і виховання на даний час лежать на ній та її чоловікові. Батько матеріально допоміг, коли треба було зробити паспорт. З дочкою вона припинила спілкуватись з травня 2024 року, причини не знає. Вважає себе хорошою матір`ю і не погоджується із тим, що погано ставилась до відповідачки. Зазначає, що дитині краще проживати разом із ними. Неповнолітній свідок [PERSON] , який був допитаний в судовому засіданні в присутності психолога [PERSON] у відсутності відповідачки [PERSON] , дав показання суду про те, що до розлучення батьків проживав разом із ними, відносини були нормальні. Після розлучення, батько переїхав і він залишився проживати із мамою З батьком він залишається на зв`язку по телефону, спілкується, батько платить аліменти. З матір`ю в нього погані відносини, він на неї має образу за те, що вона його обзивала, не купувала йому речі, які він хотів, не віддавала аліменти, які платив батько, а коли віддала, сказала платити за комунальні послуги, не готувала йому їжу, а лише купувала чіпси, через що у нього болів шлунок, пошкодила йому речі. Через всі ці обставини він пішов жити до дідуся і бабусі, які купили йому нові речі, оплатили навчання, нормально годують. В орган опіки із заявою він прийшов сам, але йому розповіла бабуся про таку можливість. Він усвідомлює , яке питання ставиться на даному судовому розгляді, однак вважає, що йому краще в бабусі і дідуся, тому хоче, щоб батьків позбавили батьківських прав. Суд, вислухавши пояснення сторін,дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 січня 2011 року [PERSON] , [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . 02 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до служби у справах дітей Красилівської міської ради із заявою щодо вчинення психологічного та економічного насильства відносно нього його матір`ю [PERSON] . Як вбачається з наказу № 18 - сжо від 10 жовтня 2024 року служби у справах дітей Красилівської міської ради з 10 жовтня 2024 року [PERSON] , [INFO] , взяти на облік дітей, як такі, що опинились у складних життєвих обставинах. Відповідно до рішення № 61 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Красилівській міській раді (Протокол № 17 від 09.10.2024 року) та рішення № 64 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Красилівській міській раді (Протокол № 18 від 11.10.2024 року) вирішено клопотати перед виконавчим комітетом Красилівської міської ради затвердити висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Красилівської міської ради № 1954 від 15 жовтня 2024 року затверджено висновок служби у справах дітей Красилівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] . В матеріалах справи наявна нотаріально завірена заява [PERSON] від 11 жовтня 2024 року, в якій останній не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно його сина [PERSON] . Наслідки позбавлення батьківських прав йому роз`яснені та зрозумілі. Відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Красилівської міської ради 15 жовтня 2024 року № 1954, як служба у справах дітей, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частинами 8, 9 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Норми Сімейного кодексу України встановлюють обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 1 ст. 150, ч. 1, 4 ст. 155 СК України). Відповідно до ч. 1, 4 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосредньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Так, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Питання про позбавлення батьківських прав необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У статті 165 СК України вказується, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, такі наслідки передбачені, зокрема, ст. 166 СК України. Норма пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків відбувається, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені чинники повинні мати системний та постійний характер як кожен окремо, так і в сукупності, розцінювати їх як ухилення від виховання дитини можна лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року)». Тому зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, а також збір необхідної доказової бази. Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] звернувся до служби у справах дітей Красилівської міської ради із заявою щодо неналежного виконання його матір`ю [PERSON] своїх батьківських обов`язків відносно нього 02 жовтня 2024 року, а вже рішенням № 61 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Красилівській міській раді (Протокол № 17 від 09.10.2024 року) та рішенням № 64 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Красилівській міській раді (Протокол № 18 від 11.10.2024 року) було вирішено клопотати перед виконавчим комітетом Красилівської міської ради затвердити висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] щодо їхнього малолітнього сина [PERSON] . Крім того, 15 жовтня 2024 року рішенням виконавчого комітету № 1954, затверджено висновок служби у справі дітей Красилівської міської ради про доцільність позбавлення їх батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] та вирішено звернутися органу опіки та піклування Красилівської міської ради до суду з позовом про позбавлення їх батьківських прав, що дає підстави вважати, що дані рішення були передчасними. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Єдиними доказами щодо невиконання своїх батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] , які позивач надав є: повідомлення адміністрації КНП «Красилівський Центр ПМСД», в якому зазначено, що дитина [PERSON] протягом останнього року самостійно звертався за амбулаторною допомогою до сімейного лікаря, при цьому його мати [PERSON] попередньо домовлялася із сімейним лікарем про час звернення сина та в подальшому виконувала рекомендації та призначення сімейного лікаря; характеристика, психологічна характеристика Красилівської гімназії № 1 щодо [PERSON] , де зазначено, що батьки не відвідують батьківські збори, [PERSON] - спокійний, самостійний, життєрадісний, щирий, доброзичливий та емпатійний, однак спілкуючись з ним, було помічено високий рівень тривожності та страх при згадуванні про маму. Він розповів, що не хоче ні спілкуватися, ні бачити матері, по причині, що вона здійснює по відношенню до нього психологічне та фізичне насилля. Зі слів хлопця, у подальшому він бажає проживати з бабусею і дідусем, аргументуючи це тим, що з ними він відчуває себе комфортно, спокійно та в безпеці. Вони проявляють до нього любов, підтримку й належне виховання, а також заява [PERSON] , в якій він зазначає, що його матір [PERSON] вчиняє над ним насилля. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права. Разом із тим, враховуючи думку дитини, суд розуміє, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суд повинен ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. При цьому беруться до уваги положення частин 4-6 ст. 19 СК України. Так, цими нормами закону передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку служби у справах дітей Красилівської міської ради доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Красилівської міської ради Хмельницької області від 15 жовтня 2024 року №1954, вбачається, що ухилення матері [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини полягає в незабезпеченні належних умов для проживання - це заборона користування комунальними послугами, виховання дитини - це приниження честі і гідності через висловлювання нецензурною лайкою, обзиванням дитини, жорстоке поводження полягає в психологічному, фізичному та економічному насильстві відносно дитини. Ухилення батька [PERSON] полягає у тому, що він не проживає разом із дитиною, в нього інша сім`я, єдина участь у його житті - це сплата аліментів, крім того батько вважає, що саме в інтересах дитини буде позбавити його батьківських прав. Висновок ґрунтується лише на заяві та поясненнях [PERSON] , тобто виваженої та ґрунтовної підготовки, а також збору необхідної доказової бази службою у справах дітей не проведено. Як зауважувалося, питання про позбавлення батьківських прав необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Частиною 6 ст. 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18). Проаналізувавши висновок служби у справах дітей Красилівської міської ради, суд визнає його неналежно обґрунтованим і таким, що не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У висновку фактично констатуються обставини, на які посилається [PERSON] , не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьками своїми обов`язками. Також з вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачів сприятиме захисту прав та інтересів дитини. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики [PERSON] , оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної обставини щодо позбавлення батьківських прав відповідачів на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батьків як осіб, що становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. При цьому, судом враховано інтереси дитини, які полягають в забезпеченні її права на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин. Позбавлення відповідачів батьківських прав за відсутності виключних обставин суперечитиме інтересам дитини. Суд також критично оцінює доводи позивача, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних із вихованням сина, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами. Недостатня участь батька у вихованні дитини у зв`язку з проживанням в іншому населеному пункті не вказує на існування виключних обставин для позбавлення батьківських прав. Відповідач [PERSON] не втратив інтересу до участі у вихованні дитини, має намір на відновлення відносин з ним. Крім того, суд зауважує, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Також, оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Лише факт заперечення відповідачами проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про їх інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із п. 1 ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків, в тому числі й на рівне виховання батьками (ст. 142 СК України). Крім того, судом встановлено, що на даний час [PERSON] проживає в сім`ї бабусі [PERSON] , а тому батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Суд, оцінивши показання усіх учасників справи, звертає увагу на те, що в основі конфлікту матері та дитини основною причиною прослідковується питання матеріального характеру. Зокрема, більшість претензій до матері зі сторони дитини мали грошову причину, нездатність матері забезпечити його бажання, і навпаки здатність баби і діда забезпечити його потреби на належному рівні. Також суд звертає увагу на те, що, незважаючи на вже достатньо дорослий вік і достатній рівень інтелектуального розавитку дитину, під час його допиту демонструвалась його емоційна реакція, образа на матір, натомість його реакція на батька позитивна, однак він все одно зазначає про позбавлення його батьківських прав. Аналізуючи всі показання, письмові докази, враховуючи те, що до травня 2024 року вихованням і утриманням дитини займались батьки, і те, якою є дитина зараз, це перш за все заслуга батьків, зважаючи на вказані вище мотиви, суд вбачає в цій ситуації штучне створення умов для формального позбавлення батьківських прав. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (§100). За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, з правового висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17 видно, що при вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. З урахуванням принципу забезпечення «якнайкращих інтересів дитини» суд може застосувати до батька дитини крайній захід впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав у разі непідтримання ним стосунків з дитиною протягом тривалого часу, відсутність у батька інтересу до її життя, самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків. (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18). Як зазначалося у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щоб втручання було визнано необхідним у демократичному суспільстві, воно повинно бути обґрунтовано гострою соціальною необхідністю. Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Тому позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо. Окрім того, суд зважає на те, що розірвання сімейних зв`язків означатиме позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Суд при вирішення відповідного спору може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Також суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України). Отже, враховуючи наведене, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами справи є недоведеною. При цьому поведінка [PERSON] та [PERSON] , які заперечують проти позбавлення їх батьківських прав, також свідчить про волевиявлення виконувати свої батьківські обов`язки, що в сукупності не спонукає до застосування зазначеного заходу до відповідачів. Водночас суд звертає увагу [PERSON] та [PERSON] на те, що звернення їхнього сина [PERSON] до служби у справах дітей про невиконання ними батьківських обов`язків по відношенню до нього свідчить про те, що вони беруть недостатньо активну участь в його житті, що в майбутньому може бути підставою для повторного звернення до служби у справах дітей або суду з позовом про позбавлення батьківських прав у зв`язку з умисним нехтуванням батьками своїми батьківськими обов`язками. Тому їм слід змінити поведінку щодо дитини в якнайкращий бік. В зв`язку з цим суд вважає доцільним попередити [PERSON] та [PERSON] про необхідність зміни ставлення до дитини, поклавши на орган опіки та піклування Крсилівської міської ради відповідний контроль за виконанням ними батьківських обов`язків. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] аліменти на користь малолітнього [PERSON] в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ним повноліття, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Суд зауважує, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. На підставі вищевикладеного та беручи до уваги те, що відповідачка є особою працездатного віку, працевлаштована, доказів про неможливість сплачувати аліменти відповідачкою суду не надано, виходячи з мінімальних потреб дітей для забезпечення їм належного рівня життя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах стягнення суми платежу за один місяць. Згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позов задоволено частково, а тому з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial