Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

05 лютого 2025 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення, відповідно до якого просив визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком, встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує дочку. Свої вимоги позивач мотивував наступним. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . У період з жовтня 2019 року по вересень 2021 року вони проживали однією сім`єю. 09 березня 2022 року відповідачка виїхала з України до Польщі, з 02 листопада 2023 року постійно проживає і працює у м. Варшаві. [PERSON] самоусунулася від виховання своєї малолітньої дитини, яка з моменту їх окремого з позивачем проживання постійно проживає разом з останнім та знаходиться на його повному утриманні. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 04 квітня 2024 року позивача звільнено від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання дитини, оскільки з 29 червня 2023 року дочка проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Встановлення місця проживання дочки разом із батьком та встановлення факту перебування дитини на його особистому утриманні необхідне для забезпечення захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів як батька, у тому числі - переміщення разом з дитиною без нотаріальної згоди матері тощо. 20 лютого 2025 року відповідачка надала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнала в повному обсязі (а.с. 33). 13 березня 2025 року ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено виконавчий комітет Миргородської міської ради (орган опіки та піклування) (а.с. 42). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, у відзиві просила розглядати справу у її відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи не заперечував проти задоволення позову. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 24 березня 2023 року, [PERSON] , [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 18 жовтня 2023 року «Про визначення місця проживання дитини» місце проживання [PERSON] визначено з батьком [PERSON] за місцем його проживання (а.с. 17, 22). Відповідно до довідки від 06 серпня 2021 року № 06-29/3097, витягу з реєстру Миргородської територіальної громади від 13 квітня 2023 року № 2023/002980398 місце проживання [PERSON] , [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18, 19). Згідно зі свідоцтвом на право власності на житло від 11 лютого 1998 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 20). У відповідності з довідкою від 03 лютого 2025 року № 02-21/08 [PERSON] відвідує ЗДО (дитячий садок) Миргородської гімназії № 2 «Гелікон», батько приводить та забирає дитину, відвідує збори, цікавиться її життям (а.с. 23). Рішенням суду від 04 квітня 2024 року, справа 541/53/24, яке набрало законної сили 07 травня 2024 року, [PERSON] звільнено від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , стягнутих на підставі судового наказу, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області 26 травня 2023 року № 541/1784/23 (а.с. 15 -16). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. За положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України» (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року)). Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року)). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Крім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки стосовно батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить правових норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України). В ході розгляду справи встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина фактично проживає, і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. На час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини між батьками був відсутній спір щодо місця проживання дочки. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що батьки дійсно не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Позивач на підтвердження позовних вимог надав рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті від 12 жовтня 2023 року № 61/23, рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради Платської області від 18 жовтня 2023 року № 387 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. У відзиві відповідачка вказала на те, що не заперечує проти проживання дитини з батьком, на її думку останній належним чином піклується, виховує дочку, у неї до нього немає жодних претензій. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. Крім того, в поданій позовній заяві позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дочки без участі матері, оскільки вказані обставини безпосередньо пов`язані з проживанням дитини з одним з батьків. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для позивача юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього. Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Крім того, судом під час вирішення спору у позовному провадженні щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення при вирішенні такого спору. Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Таким чином, відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків незалежно від того, проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітньою дитиною є рівним для обох з них. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. За встановлених обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed