Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме: «Договору дарування житлового будинку від п`ятого грудня дві тисячі третього року, який зареєстрований в реєстрі за номером 2784». В обґрунтування заяви зазначив, що 05.12.2003 року був укладений договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за №2784. Сторонами за цим договором є: [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарована). Проте, заявниця має розбіжності між ідентифікаційними даними особи, а саме: відповідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] (який було отримано 10.06.2008, тобто після укладання та посвідчення договору дарування), заявниця записана як [PERSON] . У зв`язку з вказаними розбіжностями, виникла необхідність у зверненні до суду для встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В судове засідання заявник надав до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Вимоги викладені у заяві підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Суд визнав можливим розглядати справу без участі учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини і неявка учасників не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 10 червня 2008 року, прізвище ім`я та по батькові заявника вказано українською мовою [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Дніпропетровська. Згідно копії Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера [NUMBER] - видано на ім`я [PERSON] . Згідно копії договору дарування житлового будинку від 05.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.А., що зареєстрований в реєстрі за № 2784, [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Листом приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.О. за №53/01-16 від 11.12.2024 року, повідомлено [PERSON] , що діючим законодавством не передбачено внесення змін до нотаріального посвідчених документів у зв`язку зі зміною установочних данних особи, від імені яких вони посвідчувались. Відповідно до ст.\~293,315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення"\~певні юридичні факти можуть підтверджуватися рішенням суду. Частиною 1\~статті 293 ЦПК України\~передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Згідно листа ВСУ від 01.01.2012 р. "Про судову практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для встановлення даного факту. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6\~ст. 273 ЦПК\~факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про необґрунтованість заяви про встановлення факту, що має юридичне значення та спростовували б доводи, викладені заявником в заяві. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" зроблено визначення, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23). Тому, оцінюючи надані заявником докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню. Сумнівів у достовірності досліджених доказів, судом не встановлено. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника, так як дозволяє реалізувати право розпорядження нерухомим майном, яке йому належить.

Outcome: approved