Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Позиція сторін у справі У квітні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, є батьками [PERSON] , [INFO] . У жовтні 2019 року відповідач вигнав позивача та їх спільного сина з квартири в якій вони проживали. Відповідач тривалий час дитиною не цікавився, коштів на утримання дитини не надавав, тому позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів. Про те, що в сім`ї відбувалося насилля свідчить копія виписки з історії розвитку дитини, де серед інших захворювань дитині діагностовано перенесені травми. Є очевидним те, що такі травми, як ЗЧМТ , забій, гематома лівої тім`яної ділянки не може бути спричинена, коли дитина просто впала, ці травми свідчать про те, що дитину били кулаком по голові. Під час спільного проживання відповідач зловживав алкогольними напоями, влаштовував нічну дискотеку, щоб вони не спали уночі, а коли син плакав, він їх бив. Відзив на позов не надходив. В судове засідання позивач не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, подала заяву про вирішення спору за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Процесуальні дії Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року матеріали цивільної справи направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 2012 року по 18 грудня 2019 року. Від даного шлюбу у них є спільний син - [PERSON] , [INFO] . Згідно з висновком Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації доцільним є визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Вказаним висновком встановлено, що матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку малолітньої дитини, виходячи із найкращих інтересів дитини, врахувавши факт, що малолітній [PERSON] , [INFO] , вже досить тривалий час проживають разом із матір`ю, члени комісії не встановили обставин, які б давали підстави до зміни місця проживання дитини. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статей 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Згідно з частинами першою-п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, принципом 6 якої передбачено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України, не є міжнародним договором, хоча є визнаним джерелом міжнародного права. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У згаданих рішеннях ЄСПЛ не визначав обов`язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач належним чином опікується дитиною, займається вихованням і розвитком сина, позитивно характеризується за місцем проживання, має стабільний дохід та житло. Суд враховує те, що за час проживання дитини разом із матір`ю, не встановлено жодної обставини, яка б ставила під сумнів, що подальше таке проживання не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. На переконання суду, визначення місця проживання дитини разом із матір`ю забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благонадійним. Враховуючи наведене, а також аргументований висновок Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Суд зазначає, що цим рішенням батько дитини не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування з дитиною, вияв турботи стосовно дитини та участь у її вихованні. Він може реалізувати свої права шляхом досягнення домовленості з матір`ю дитини про встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Outcome: approved