Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 6 листопада 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Експобанк», яке змінило найменування на ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та [PERSON] укладено договір кредиту і забезпечення № 161/АК-2007. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2012 стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість в розмірі 252533,71 грн.. Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 06.03.2018, право вимоги за вказаним кредитним договором первісний кредитор відступив на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», внаслідок чого, позивач набув право вимоги до відповідача щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності. Рішення суду [PERSON] не виконала, в зв`язку з чим, відповідно до ст. 625 ЦК України, розмір грошового зобов`язання відповідача за час прострочення виконання рішення суду за період з 20.11.2020 по 20.11.2023 складає: 22746,41 грн. - 3% річних та 115975,91грн. - інфляційних нарахувань, а всього 138722,32 грн.. Позивач просить суд стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 3% річних в розмірі 22746,41 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 115975,91грн., а всього 138722,32 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2024 року позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 27). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2024 (а.с. 33-34) вказану справу розподілено судді Плахотнюк К.Г.. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 1 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 35-36). Відповідачу наданий строк для надання відзиву. В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог Закону. Позивач в позовній заяві просить справу розглядати без участі представника (а.с. 1-5). Представник відповідача подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі та без участі позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2012 у справі 2-12776/11, яке набрало законної сили (а.с. 6-8), позов задоволено, стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк»» заборгованість у сумі 252533,71 грн.. Стягнуто із відповідачів на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк»» понесені судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задоволено; замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) з примусового виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2012р. по цивільній справі № 2-12576/11, провадження № 2/2610/3037/2012 за позовом ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» на його правонаступника - ТОВ «Дніпрофінансгруп» (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 5 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 цього Кодексу у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зобов`язання можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа № 686/21962/15-ц) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Позивач в позовній заяві надав суду розрахунок розміру 3% річних та інфляційних втрат, які просить стягнути за період з 20.11.2020 по 20.11.2023 в розмірі 22746,41 грн. та 115975,91 грн., відповідно (а.с. 1-5). Разом з тим, позивачем не надано суду доказів того, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»» зверталося із заявою про примусове виконання вказаного рішення суду та що боржниками рішення суду не виконано. Судом перевірено дані з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, згідно яких відсутні відкриті виконавчі провадження щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 лютого 2012 року в справі № 2-12576/11. А згідно інформації в Єдиному реєстрі боржників, відносно [PERSON] відсутні відкриті виконавчі провадження, тобто, виконавчий лист до виконання у визначенні строки пред`явлений не був. Виконавчі провадження, в яких стягувач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»», а боржник [PERSON] , завершені. Доказів того, що дані виконавчі провадження завершені внаслідок неможливості виконати рішення суду, а не внаслідок виконання зобов`язання за виконавчим документом або відмови стягувача від примусового виконання, позивачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Статтею 3 ЦК України встановлені загальні засади цивільного законодавства, зокрема п. 3 ч. 1 встановлює свободу правочину. Кредитор на власний розсуд реалізує свої права передбачені ЦК України, і держава чи будь-які інші особи не вправі втручатись в те, що робить кредитор, не може змушувати його подати позов, відмовитись від позову, зобов`язати подати чи не подати виконавчий лист до виконання. Кредитор сам вирішує стягувати йому борг чи пробачити його боржнику, подавати позов чи ні, пред`являти виконавчий лист до виконання чи не робити цього. Зазначені твердження ґрунтуються на загальних засадах цивільного законодавства, на ст. 206 ЦПК України, яка наділяє позивача правом відмовитись від позову, та ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", яка наділяє стягувача правом подати заяву про повернення виконавчого документа. Тобто, позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»» був вільний у реалізації своїх прав, у тому числі він був наділений правом не подавати виконавчий лист до виконання та взагалі пробачити борг. З огляду на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що на момент звернення до суду строк пред`явлення виконавчого документа до виконання уже пропущено, виконавчий лист не було пред`явлено до примусового виконання, згідно інформації в Єдиному реєстрі боржників, у відповідача відсутні борги за вказаним виконавчим документом, а тому у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача стягнення трьох відтоків річних. Таким чином, дослідивши та оцінивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи положення ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed