Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] , заявник) яка діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] (далі - [PERSON] , зацікавлена особа), [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] строком на шість місяців, яким визначити тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці постійного проживання (перебування) постраждалих осіб [PERSON] , [INFO] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. В обґрунтування поданої заяви зазначає таке. Заявниця почала спільно проживати з [PERSON] , із останнім 30.12.2022 уклали шлюб. На початку їх відносин [PERSON] проходив військову службу, однак коли був вдома, висловлював наміри створити щасливу сім`ю, щиро висловлював почуття кохання, поваги та підтримки, обіцяв стати батьком для моїх дітей. Разом з заявницею проживали її двоє малолітніх дітей від попередніх шлюбів - син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , а для заявниці це був вже третій шлюб. Повіривши почуттям та словам [PERSON] , заявниця хотіла створити міцну сім`ю та все робила для цього, проживаючи сім`єю окремо в орендованому житлі. Разом з тим, через деякий час після початку їх спільного проживання [PERSON] почав застосовувати до заявниці спочатку психологічне, а з часом і фізичне насильство, а також поступово почав ображати дітей заявниці, оскільки вони для нього чужі та постійно дратували останнього. Восени 2023 року заявниця та [PERSON] переїхали жити до будинку матері заявниці, а [PERSON] в цей час із незрозумілих для заявниці причин почав зловживати алкогольними напоями, вживати якісь речовини, проявляти до заявниці та її дітей агресію, штовхати, давати ляпаси, періодично через 2-3 дні бити заявницю. Заявниця зазначає, що прийняла рішення розлучитись, про що повідомила [PERSON] , однак останній почав просити, щоб вона цього не робила, що він цього не переживе, що він щось зробить з собою, обіцяв, що більше нічого подібного не буде робити, припинив вживати алкогольні напої, просив заявницю не розлучатись з ним та обіцяв, що зробить все аби вона та діти були щасливими. Заявниця повірила в його слова, сподіваючись, що зможе створити повну сім`ю. Між ними стосунки наладились, [PERSON] почав працювати на будівництві, забезпечувати сім`ю, заявниця також працювала, відносини відновилися. У кінці 2023 року заявниця дізналась, що завагітніла, [PERSON] цьому дуже зрадів. У зв`язку з цим вони знову орендували окреме житло, де проживали разом із дітьми заявниці, очікуючи на спільну дитину. Але через деякий час [PERSON] знову почав приходити додому напідпитку, проте не чіпав заявницю та дітей. З часом стан сп`яніння ставав сильнішим та все частіше такі випадки почали повторюватись. У таких випадках він знову почав проявляти агресію щодо заявниці, ображав нецензурною лайкою, штовхав, погрожував фізичною розправою, почав кричати на дітей - сина [PERSON] та доньку [PERSON] , почав бити їх ременем. В один із таких випадків заявниця, хвилюючись за майбутню дитину, за її дітей та своє життя і здоров`я, в січні 2024 року викликала поліцію. Відносно [PERSON] виносився терміновий заборонний припис, однак він всі документи порвав. За результатом виклику поліцейські склали відповідні матеріали відносно [PERSON] , а в подальшому постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2024 у справі № 697/282/24 останнього визнали винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП, постанова набрала законної сили. Також в стані сп`яніння [PERSON] влаштовував сварки з братом заявниці, з мамою, деколи її рідні звертались в поліцію щодо його дій, однак за їх зверненнями матеріали не складали. У зв`язку з такими діями [PERSON] заявниця на деякий час переїздила до своєї матері, однак після народження спільної із [PERSON] дитини знову відносини між сторонами наладились та вони всі знову проживали разом. Однак і після народження спільного сина агресія [PERSON] не припинилась, оскільки він все частіше почав випивати і через стан сильного алкогольного сп`яніння поведінка [PERSON] ставала неконтрольованою. Так, 25.09.2024 [PERSON] почав кидатися на заявницю з ножем, розбив ї телефон, кричав на неї, у зв`язку з чим вона забрала дітей та переховуватись у подруги декілька днів. Через 2 дні, 27.09.2025 заявниця з дітьми повернулась додому, однак до квартири зайти не змогли, були змінені замки, а [PERSON] не було вдома та вони чекали на нього, поки він повернеться. Однак коли він повернувся, до житла [PERSON] їх не пустив до житла. Почувши, що заявниця викликала поліцію, [PERSON] вийшов до неї, забрав у неї телефон та вихопив їх спільного сина, замахуючись на заявницю та ображаючи нецензурною лайкою, після чого з дитиною пішов у невідомому напрямку. Після приїзду поліції, [PERSON] повернувся, продовжував вести себе агресивно, ображати заявницю, розмахувати руками та ногами, дитину віддавати не хотів, поводив себе агресивно та не адекватно. У зв`язку з цим на місце події прибув ще один екіпаж поліції, за допомогою яких сина [PERSON] вдалось забрати. Поліцейські зафіксували такі дії, склали відповідні матеріали, а в подальшому постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15.11.2024 в справі № 697/2301/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, постанова набрала законної сили. Тоді від поліцейських заявниця дізналась, що про те, що в 2021 році [PERSON] уклав контракт із військовою частиною, який не закінчився, його мають доставити до військової служби правопорядку, а потім направити для продовження служби у військову частину. Заспокоївшись, вона замінила замки у квартирі, сподіваючись, що спокійно проживатиме із дітьми без насильства. Але через 3 дні [PERSON] повернувся додому, був тверезим, просив вибачення за свої дії та обіцяв, що ніколи не буде ображати нас, обіцяв почати все з чистого аркушу. Для цього він запропонував переїхати до іншого населеного пункту, щоб його друзі, які його спонукали до вживання алкоголю, не спілкувались з ним. Бажаючи зберегти свою родину, аби у дитини був батько, заявниця знову повірила йому та погодилась переїхати у с. Моринці, де вони знайшли будинок та почали проживати сім`єю. Перший місяць [PERSON] не пив, допомагав заявниці з дітьми та по-господарству. Однак через деякий час [PERSON] знову почав пиячити, проявляти до заявниці агресію, а разом з тим, почав проявляти агресію до дитини заявниці [PERSON] . 15.12.2024 заявниця вимушена була поїхати до м. Канева на похорони батька, залишивши дітей з [PERSON] , а коли повернулась, то донька [PERSON] повідомила, що [PERSON] її бив та кричав, просила втекти від нього, коли він буде на роботі. Однак [PERSON] більшість часу контролював дії заявниці та дивився, щоб вона нікуди не ходила, відібрав телефони та ключі. Також [PERSON] забрав у заявниці банківські картки, на які приходили дитячі кошти, за які купував собі алкоголь. Зі слів заявниці, через 2 дні після даного випадку [PERSON] , будучи в стані алкогольного сп`яніння, ременем почав бити заявницю но всьому тілу, також ременем почав бити дочку [PERSON] , ставити її на коліна та на гречку. В ході такої агресії він вимагав аби заявниця поклала то руку, то голову на стіл, аби він відрубав її сокирою, однак сокира відлетіла із його рук в шафу. Спільного сина він не чіпав. Тоді заявниця з дітьми не могла нікуди втекти, оскільки но сусідству з будинком були лише городи, а нікого із місцевих жителів, крім продавчині [PERSON] з магазину, заявниця не знала. Тому в подальшому вона намагалась не сваритись з ним та робити все, що він хотів, аби не зробити гірше, вирішивши, що при першій можливості з дітьми втече з цього будинку. Наступними днями [PERSON] лише запитував заявницю чи її боляче, розуміючи, що побив її, та коли до нього прийшов його знайомий, з яким вони разом випивали, дозволив мені з дітьми піти в гості до [PERSON] (продавчині із магазину). Там я була деякий час із дітьми, однак ввечері він прийшов та влаштував скандал, забрав нашого спільного сина та пішов з ним додому. Тоді заявниця викликала поліцію, однак як саме зафіксували цей виклик, вона не знає. Наступного дня у сина [PERSON] піднялась температура та через потребу лікування заявниця із дітьми змогла виїхати із с. Моринці, а в подальшому потрапити до безпечного місця, де знаходиться до теперішнього часу. Старший син заявниці [PERSON] спочатку деякий час залишився проживати із матір`ю заявниці в м. Канів, так як там навчався у школі, однак із 12.02.2025 він проживає із заявницею у безпечному місці. Заявниця зазначає, що [PERSON] розшукав її та дітей, а 03.02.2025 у стані сп`яніння (швидше всього, наркотичного) він прийшов до приміщення, в якому знаходиться заявниця та її діти. Внаслідок дій [PERSON] працівниця безпечного місця, в якому заявниця перебуває, двічі за день вимушена була викликати поліцію. До теперішнього часу заявниця хвилююсь про те, що [PERSON] буде продовжувати розшукати її та дітей, зможе продовжити неправомірні дії щодо них, що змушує її перебувати в стані постійної тривоги та стресу. Перебуваючи у безпечному місці заявниця та її старші діти [PERSON] та [PERSON] , працювали та працюють із психологом з метою стабілізувати психоемоційний стан, однак тривожність до теперішнього часу не зникла. Діти заявниці бояться [PERSON] , згадують про нього із страхом, до теперішнього часу побоюються, що вії знову зможе їх знайти. Зазначає, що майже кожного разу при вчиненні домашнього насильства [PERSON] перебував у неконтрольованому стані, спричиненому алкогольним або іншим сп`янінням та з кожним випадком його поведінка ставала все агресивнішою. В більшості випадків такі дії він вчиняв в присутності дітей, які є свідками того, що відбувалося та які кожного разу відчували сильний страх та тривогу. Вказані вище ситуації призвели до того, що заявниця постійно знаходжусь стресовому та тривожному стані, оскільки в будь-який момент може прийти [PERSON] та продовжити протиправні дії. За таких обставин вона вважаю, що не має права ставити під загрозу своє життя та життя своїх дітей. З огляду вищевикладених фактів та через реальні побоювання та з метою недопущення вчинення [PERSON] протиправних дій, реалізації ним погроз та продовження випадків домашнього насильства, заявниця просить винести обмежувальний припис відносно [PERSON] строком на шість місяців та застосувати відносно останнього такі обмеження: заборонити [PERSON] , перебувати в місці постійного проживання (перебування) постраждалих осіб [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31.03.2025 відкрито провадження, розгляд справи призначено на 02.04.2025. Заявниця [PERSON] у судове засідання не з`явилася, у прохальній частині заяви міститься клопотання про розгляд справи без її участі, оскільки при зустрічі з [PERSON] , який може з`явитися до суду для участі у судовому засіданні, можливе продовження ним погроз та неправомірних дій відносно останньої. Заяву про видачу обмежувального припису підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с. 30). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Судом встановлено та підтверджується встановленими в судовому засіданні обставинами, що заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбу, що підтверджується копіює повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.08.2023 (а.с.17). На даний час заявниця [PERSON] разом із дітьми, проживає в жіночому кризовому центрі «Мережка» при БО «100% Життя Черкаси» з 19.12.2024 по даний час (а.с.16). Як свідчать матеріали справи, заявниця [PERSON] зверталася до поліції з приводу дій її чоловіка [PERSON] щодо неї. Відповідно до постанови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2024 у справі №697/282/24, з якої вбачається що [PERSON] , 29.01.2024 о 17 год. 00хв. в [ADDRESS] умисно висловлював образи, влаштував сварку по відношенню своєї дружини гр. [PERSON] , чим спричинив психологічне насильство, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вказаною постановою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів громадян. Постанова набрала законної сили (а.с.18). Проте, навіть після судового рішення поведінка [PERSON] не змінилася, що підтверджено доказами у справі, а саме: постанови Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15.11.2024 у справі №697/2301/24, якою [PERSON] була визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-3 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів громадян. Постанова набрала законної сили (а.с.19). Окрім того, соціальний працівник жіночого кризового центру «Мережка» при БО «100% Життя Черкаси» [PERSON] зверталася 03.02.2025 о 12 год. 19 хв. та о 14 год. 29 хв. на лінію 102 до правоохоронних органів, що підтверджується талонами-повідомленнями №8772, №9018 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.20, 21). З метою запобігання вчинення [PERSON] домашнього насильства, заявниця звернулась до суду з даною заявою та просить винести обмежувальний припис відносно [PERSON] .. Надаючи оцінку доводам учасників справи та встановленим обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно ч 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. Згідно із ч. 3 ст. 26 Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі № 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Отже, заявниця довела перед судом про те, що відносно неї вчинялося психологічне та фізичне насильство. Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі за №756/3859/19 зроблено висновок про те, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до преамбули Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Метою реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05.09.2019 у справі №756/3859/19. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. У постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі за №754/11171/19 зазначено, що при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. ЄСПЛ у різних справах постановив, зокрема, що якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій. Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини», пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії», заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). До того ж у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначав, що у справах про домашнє насильство права нападників не можуть переважити права потерпілих, зокрема, на фізичну та психічну недоторканість (mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey), пункт 147, та «Талпіс проти Італії» (Talpis v. Italy), пункт 123). За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що заявник обґрунтовано звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису і її права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки заявник дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а його кривдником є заінтересована особа. На підставі досліджених доказів, які підтверджують факт застосування психологічного та фізичного насильства, свідчать що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Тож, у відповідності до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінюючи сам вид насильства (психологічне та фізичне), ризики, тобто вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , а саме щодо строку дії такого - 6 місяців. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного, Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та

Outcome: approved