Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

[PERSON] , яка діє як законний представник малолітньої доньки [PERSON] , в інтересах\~якої діє\~представник \~адвокат Пеліх\~Євгенія Вікторівна,\~звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області із заявою про встановлення факту смерті діда [PERSON] у м. Алчевськ Луганської області, що розташоване на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим зареєструвати смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану не вбачається можливим. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення спадщини та отримання виплат після смерті батька малолітньої доньки (як загиблого військовослужбовця), для чого до органів ТЦК та СП необхідно подати заяви наявних родичів та свідоцтва про смерть родичів першої черги. Заявник та її представник, а також представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв не надали. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 та п. 8 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження\~\~справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення; суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно ч. 1 ст. 317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з п. 1 гл. 5 розд. III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті, крім іншого, можуть бути: 1) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання. Судом встановлено, заявник [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , який рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 31.01.2019 було розірвано. Від цього шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу зі [PERSON] , а саме 29.02.2020 заявник уклала шлюб із [PERSON] і після реєстрації шлюбу взяла собі прізвище чоловіка (а.с. 25-28, 29, 50). [INFO] [PERSON] помер у с. Любимівка Волноваського району Донецької області, і згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області № 1 від 20.01.2025, що видана [PERSON] , її малолітня донька [PERSON] має право на пільги, встановлені для членів сімей загиблого Захисника чи Захисниці України відповідно до п. 5 ст. 10.1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 24, 44). Батьками померлого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , який доводиться дідусем доньці заявника [PERSON] , є громадянином України, [INFO] , уродженець м. Алчевськ Лугаської області та проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-23, 48, 75-76, 77-78). Заявником на підтвердження викладених у заяві обставин щодо смерті діда її доньки на тимчасово окупованій території України було надане суду свідоцтво про смерть від 23.10.2020, видане «Відділом запису актів цивільного стану Алчевського управління юстиції «Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки», відповідно до якого громадянин України [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Алчевськ Луганської області, помер [INFO] в м. Алчевськ Луганської області (а.с. 49). Є загальновідомою\~обставиною,\~що м. Алчевськ Луганської області на теперішній час розташоване на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими\~частиною другою\~цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (рішення від 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому за логікою цього рішення визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (рішення у справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001, §§92, 96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (§142) наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території перебуває під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, розташованими на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, як доказів, оскільки суд бере до уваги, що можливості збору доказів смерті особи на цій території очевидно є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника, зокрема щодо оформлення спадщини. Факт, який просить встановити заявник, має юридичне значення для малолітньої донбьки заявника [PERSON] , оскільки його встановлення необхідне для оформлення спадщини та соціальних виплат. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити заяву [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах малолітньої доньки [PERSON] повністю та встановити факт смерті діда її доньки на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України. Також згідно з п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved