Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПрАТ «Київміськбуд») про захист прав споживачів та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 19 вересня 2019 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 21689/РН-Н, за умова якого [PERSON] набула майнові права на нежитлове приміщення №1-г з функціональним призначенням «колясочині». 31 серпня 2023 року Солом`янським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 760/13519/20, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №21689/РН-Н від 19 вересня 2019 року щодо відчуження «колясочної» - приміщення №1001 у будинку [ADDRESS] , укладений між ПрАТ «Київміськбуд» та [PERSON] . Визнано протиправним та скасувано Рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 50858025 від 28.01.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2017616480000, яким за [PERSON] зареєстроване право власності на колясочну, приміщення №1001 за адресою: [ADDRESS] . Відтак, позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача суму боргу - 209 304,00 грн, інфляційні втрати - 118 161,76 грн, 3% річних - 28677,52 грн. Також позивач просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. 04 липня 2024 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 14 серпня 2024 року відповідач отримав вказану ухвалу у кабінеті в системі «Електронний суд». 08 жовтня 2024 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви. Відповідач обґрунтовував дату подання відзиву тим, що 15-дениий строк починається з дати фактичного ознайомлення з матеріалами позовної заяви, копію позовної заяви отримав 02 жовтня 2024 року. Відповідач заперечує щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вважає, що грошове зобов`язання відсутнє, а тому відповідно до статті 625 ЦК України немає правової підстави щодо такого нарахування. Також відповідач вказав що позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних з порушенням позовної давності. Відповідач вказав на безпідставність вимоги про відшкодування моральної шкоди. 14 жовтня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача заперечує правомірність строку подання відзиву. Також представник позивача посилаючись на практику Верховного Суду підтримав свої позовні вимоги. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що між Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 21689/РН-Н від 19 вересня 2019 року на нежитлове приміщення № 1-г з функціональним призначенням «колясочні» у житловому будинку №1 по [ADDRESS] . Пунктом 3.1 вказаного договору визначено, що вартість майнових прав на об`єкт складає 209 304,00 грн. Згідно з квитанцією № ПН1115938К від 19 вересня 2019 року [PERSON] сплатила 207 269,10 грн на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд». Відповідно до квитанції № 0.0.1519560396.1 від 12 листопада 2019 року [PERSON] сплатила 2 034,90 грн на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд». Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2023 року у справі № 760/13519/20 визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №21689/РН-Н від 19 вересня 2019 року щодо відчуження «колясочної» - приміщення №1001 у будинку [ADDRESS] , укладений між ПрАТ «Київміськбуд» та [PERSON] . Визнано протиправним та скасувано Рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 50858025 від 28.01.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2017616480000, яким за [PERSON] зареєстроване право власності на колясочну, приміщення №1001 за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу від 19 вересня 2019 року визнано недійсним, тому цей договір не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (стаття 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий. Згідно з частиною третьою статті 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Частина перша статті 236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Отже, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення боргу у розмірі 209 304,00 грн. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц). Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми (акцесорне зобов`язання (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19)). У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 552/505220 зроблено висновок: «таким чином, між сторонами існували грошові зобов`язання, невиконання яких зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, адже після набрання рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири законної сили у відповідачів виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) сплачені грошові кошти». У зв`язку з визнанням недійсним за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року у справі № 760/13519/20 договору купівлі-продажу від 19 вересня 2019 року, укладеного між ПрАТ «Київміськбуд» та [PERSON] , а також зверненням [PERSON] до ПрАТ «Київміськбуд» з позовною заявою про застосування наслідків недійсності цього договору, у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення на його користь грошових коштів, на підставі статті 216 ЦК України. Вказане рішення у справі № 760/13519/20 набрало законної сили 02 жовтня 2023 року. Тож, моментом виникнення грошового зобов`язання у відповідача перед позивачем щодо повернення на його користь грошових коштів є дата набрання законної сили рішення у справі № 760/13519/20 - 02 жовтня 2023 року. Водночас, позивач нараховує інфляційні втрати та 3% річних за період з 02 грудня 2019 року по 24 червня 2024 року. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 02 грудня 2019 року по 02 жовтня 2023 року. Відтак, суд приходить до висновку про стягнення за період з 02 жовтня 2023 року по 24 червня 2024 року інфляційних втрат у розмірі 13 309,19 грн та 3% річних у розмірі 4 584,95 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2750,00 грн, стягнутих за додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/13519/20. Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Отже, витрати на професійну правничу допомогу є витратами, пов`язаних з розглядом справи. Витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Тому, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 750,00 грн, стягнутих за додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/13519/20. Щодо моральної шкоди, суд зазначає таке. Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частина друга статті 216 ЦК України визначає, що якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди судова колегія приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн, враховуючи ступінь вини відповідача, характер та обсяг душевних страждань позивача, визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером моральних страждань позивача. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у сумі 28 000, 00 грн стороною позивача надано до суду: - Квитанція до прибуткового касового ордера № 14 від 14 жовтня 2024 року на суму 6000,00 грн; - Ордер адвоката Драган Я. С. від 26 червня 2024 року. Частина 4 статті 137 ЦПК України регламентує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з частиною 5 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України). Такі критерії, як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, так і відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial