Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що шлюб, який був укладений 19.06.1998 та зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради шлюб за актовим записом №758 від 19.06.1998, розпався і зберегти його неможливо. Від шлюбу мають двох дітей - повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач 24.09.2023 виїхала за межі України, у зв`язку з чим малолітній [PERSON] проживав разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Просив шлюб, зареєстрований 19.06.1998 відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Полтавської міської ради між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за актовим записом №758 від 19.06.1998 розірвати; визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] . Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що дружина у 2023 році виїхала за кордон. Пояснив, що на теперішній час дружина не заперечує проти проживання з ним дитини, однак рішення суду необхідно йому для уникнення непорозуміння з цього питання у майбутньому. Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила шлюб розірвати та визначити місце проживання дитини з позивачем. Відповідач у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнала, про що подала письмову заяву.(а.с.65) Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області у судовому засіданні зазначила, що дитина тривалий час проживає з батьком, має тісний зв`язок, мати не заперечує щодо проживання дитини з батьком. Позовні вимоги підтримала та не заперечувала щодо їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За номами ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Встановлено, що сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради за актовим записом №758 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають двох дітей - повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.18, 19). Встановлено, що [PERSON] 24.09.2023 виїхала за межі України та підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с.30-31). Обставин, що відповідно до ч.2 ст. 110 СК України є перешкодою для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України визнання позову не суперечить закону, не порушує права свободи та інтереси інших осіб та наявні законні підстави для задоволення позову в цій частині, шлюб підлягає розірванню. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 25.05.2023 №333583121 вбачається, що [PERSON] на праві власності належить квартира загальною площею 41,8 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-21). Згідно з довідкою виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області №935 від 14.06.2023 [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] ; має квартиру за адресою: [ADDRESS] в якій ніхто не зареєстрований (а.с.26). На підставі договору позички квартири від 20.09.2023, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та акту приймання-передачі майна від 20.09.2023, квартира [ADDRESS] перебуває у користуванні позивача (а.с.22-24, 25). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 08.11.2024, затвердженого начальником служби у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Ковтонюк Ю.Ю., за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Житло розміщене на першому поверсі двоповерхового будинку та складається з двох кімнат. Квартира вмебльована, газифікована та електрифікована, забезпечена всією необхідною побутовою технікою та речами повсякденного вжитку. Для виховання та розвитку дитини передбачене місце для сну, навчання та дозвілля; одяг та взуття відповідно до сезону (а.с.112). Згідно з повідомленням виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 07.04.2025 №01-28/878 вбачається, що малолітній [PERSON] вже протягом тривалого часу проживає разом із батьком та має тісний емоційний зв`язок із ним; фактів неналежного виконання батьком [PERSON] , батьківських обов`язків стосовно дитини [PERSON] не встановлено. Також, у повідомленні виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 07.04.2025 №01-28/878 зазначено, що перебування матері за кордоном унеможливлює проведення фахівцями із соціальної роботи оцінки потреб матері з метою встановлення здатності матері виконувати обов`язки щодо виховання, та спеціалістами служби у справах дітей - проведення обстеження умов проживання матері з метою встановлення факту наявності нормальних умов для виховання та розвитку дитини, з`ясування матеріального становища та стану здоров`я матері, а також проведення бесіди з особами, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні. Через за стосунок вайбер вдалося в телефонній розмові поспілкуватися із матір`ю, яка повідомила, що не заперечує проти того, щоб місце проживання дитини визначили разом із батьком (а.с.236-238). Допитана у судовому засіданні [PERSON] повідомила, що знає родину [PERSON] , спілкувалася з ними. Зазначила, що [PERSON] виїхала за кордон з метою працевлаштування. Виключно батько піклується про дитину. Повідомила, що у родині були непорозуміння щодо проживання дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що являється сусідкою [PERSON] . Зазначила, що дитина проживає з батьком, мати з метою працевлаштування виїхала за кордон. [PERSON] не поверталася за місцем проживання. Процесом вихання [PERSON] займався батько. У судовому засідані вислуханий малолітній [PERSON] повідомив, що не заперечує проживати з батьком. Згідно з ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ (надала - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Під час розгляду справи, судом приймалися ухвали, зокрема 10.10.2024 та 26.02.2025 про витребування від Служби у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, висновок щодо розв`язання спору не наданий, натомість надане повідомлення в якому зазначено, що у разі з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами та вказано про відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 10.07.2024 у справі №127/16211/23 зазначив, що той з батьків, хто звертається до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] , а мати дитини не заперечують проти цього. Ухвалою суду 11.11.2024 у затвердженні мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Згідно мировою угодою від 20.09.2024 сторони дійшли згоди, щодо проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Отже, спір між сторонами з приводу визначення місця проживання неповнолітньої дитини на час розгляду справи судом відсутній. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України особа має право звернутися до суду, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини [PERSON] не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою та жодних інших переконливих доказів на підтвердження існування спору щодо визначення місця проживання дитини суду не надано. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини з батьком слід відмовити.

Outcome: partial