Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 26462,05 грн. заборгованості за договорами позики, укладеними з фінансовими установами, що в подальшому передали право вимоги за ними на користь позивача: у розмірі 24700,00 грн. за договором № 100253484 від 19.11.2021, укладеним [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі ТОВ «Мілоан»), а також у розмірі 1762,05 грн. за договором № 2368831 від 16.09.2021, укладеним [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (надалі ТОВ «Лінеура Україна»), а також судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладених [PERSON] з ТОВ «Мілоан», а також ТОВ «Лінеура Україна» кредитних договорів, відповідач отримав кредити на умовах поворотності, строковості та платності. Однак позичальник [PERSON] порушив умови укладених договорів щодо своєчасності повернення кредитів та сплати відсотків, у зв`язку з чим у нього перед ТОВ «Мілоан», а також ТОВ «Лінеура Україна» утворилась заборгованість у розмірі 24700,00 грн. та 1762,05 грн. відповідно. ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договори факторингу з ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Лінеура Україна», відповідно до умов яких до позивача перейшли права вимоги стягнення заборгованості за укладеними [PERSON] договорами. В судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, у заявах по суті справи клопотав про розгляд справи у його відсутності. Враховуючи, що відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином у передбаченому ЦПК України порядку повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, на підставі ст.280 ЦПК України, з урахуванням думки представника позивача, викладеної у позовній заяві, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних у справі. При цьому на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Підставами для такого висновку суду є наступне. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] 16 вересня 2021 року укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2368831 (надалі договір № 2368831), за умовами якого [PERSON] отримав в позику грошові кошти у розмірі 800,00 грн. строком на 30 днів на умовах сплати процентів з розрахунку 1,9 % на день (стандартна процентна ставка), 0,01 % на день (знижена процентна ставка), та зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти згідно з графіком платежів. Вказаний договір № 2368831, а також додаток до нього: Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит - укладені шляхом підписання відповідачем [PERSON] тексту договору 16 вересня 2021 року в особистому кабінеті споживача, електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора А 1 0 5. 13.12.2021 між [PERSON] та ТОВ "Лінеура Україна" укладено Додатковий договір до договору № 2368831 про продовження строку користування кредитом з 13.12.2021 до 13.01.2022. Згідно з Додатком до вищезазначеного додаткового договору - Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, [PERSON] зобов`язався 13.01.2022 повернути 769,20 грн. тіла кредиту та сплатити 438,44 грн. процентів, а всього платежів у розмірі 1207,64 грн. Вказаний Додатковий договір від 13.12.2021 до договору № 2368831, а також додаток до нього: Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит - укладені шляхом підписання відповідачем [PERSON] тексту договору 13 грудня 2021 року в особистому кабінеті споживача, електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора В472. Судом встановлено також, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] 19 листопада 2021 року укладено договір про споживчий кредит № 100253484 (індивідуальна частина, надалі договір № 100253484), за умовами якого [PERSON] отримав у кредит грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. строком на 30 днів, з 19.11.2021 по 19.12.2021, на умовах сплати процентів у розмірі 3750,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, комісії у розмірі 950,00 грн., та зобов`язався здійснити сплату заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії по закінченню строку кредитування. Вказаний договір № 100253484, а також додатки до нього: Графік платежів за договором про споживчий кредит, Паспорт споживчого кредиту - укладений шляхом подання відповідачем [PERSON] 19.11.2021 заявки на отримання кредиту № 100253484 через кабінет клієнта на офіційному веб-сайті https://miloan.ua та погодження такої заявки ТОВ «Мілоан» з наступним підписанням договору, що підтверджує узгодження сторонами істотних умов договору споживчого кредиту № 100253484, електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідає положенням п.п.6.1-6.2 договору № 100253484. За положеннями ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Закон України\~"Про\~електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 вказаного Закону\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Укладення між фінансовою установою та боржником договору про надання кредиту в електронній формі відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію", оскільки Банк, отримавши підписані документи, ідентифікував особу, отримавши відомості про її прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання та іншу персональну інформацію, зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис). Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 зроблено висновок, що договір про надання фінансового кредиту, підписаний за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, є належним та допустимим доказом, адже без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Таким чином, суд вважає доведеним, що між [PERSON] та ТОВ «Мілоан», а також між [PERSON] та ТОВ «Лінеура Україна» було укладено кредитні договори в електронному вигляді шляхом обміну повідомленнями через особистий кабінет користувача та застосування клієнтом електронного цифрового підпису. Складовими вказаних договорів є додатки до них, також підписані електронним цифровим підписом позичальника, що включають істотні умови кредитних договорів. Статтями 512-514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 17 травня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 17052023, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило на користь ТОВ «ЄАПБ» за плату права грошової вимоги ТОВ «Лінеура Україна» до позичальників за кредитними договорами згідно з реєстром боржників. Передання грошових вимог оформлено Актом прийому-передачі Реєстру боржників від 17.05.2023 за договором факторингу № 17052023 від 17.05.2023. Як вбачається з Витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 17052023 від 17.05.2023, за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором № 2368831, сума заборгованості позичальника за яким станом на 17.05.2023 становить 1762,05 грн., у тому числі за основною сумою боргу 769,20 грн., за відсотками 1013,84 грн. Судом встановлено також, що 16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 16072024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «ЄАПБ» за плату права грошової вимоги ТОВ «Мілоан» до позичальників за кредитним договором згідно з реєстром боржників. Передання грошових вимог оформлялось відповідним Актом прийому-передачі Реєстру боржників від 16.05.2024 за договором факторингу № 16072024 від 16.07.2024. З Витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 16072024 від 16.07.2024 вбачається, що за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором № 100253484, сума заборгованості позичальника за яким станом на 16.07.2024 становить 24700,00 грн., у тому числі за основною сумою боргу 5000,00 грн., за відсотками 18750,00 грн. та заборгованості за комісією 950,00 грн. Таким чином, суд встановив, що за зобов`язаннями [PERSON] перед ТОВ «Мілоан» за договором № 100253484 від 19.11.2021 та перед ТОВ "Лінеура Україна" за договором №2368831 від 16.09.2021, право вимоги у встановленому законом порядку перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до\~ст.1049\~ЦК України,\~позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так як строк повернення кредитних коштів за обома договорами на момент розгляду справи наступив, з огляду на положення ст.ст.526, 1046, 1049 ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення сум позичених коштів (тіла кредиту) у розмірі 5000,00 грн. за договором № 100253484 від 19.11.2021 та передбаченої договором комісії у розмірі 950,00 грн., а також у неповернутому розмірі 748,21 грн. за договором № 2368831 від 16.09.2021. Вирішуючи вимоги в частині стягнення процентів за користування наданими в позику коштами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Разом з тим, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 ЦК України. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За умовами\~укладеного [PERSON] \~договору № 100253484, розмір кредиту становить 5000,00 грн., строк кредиту 30 днів з 19.11.2021 по 19.12.2021, процентна ставка складає 2,5 % в день (п.п.1.2, 1.3, 1.4, 1.5.2 договору № 100253484). Отже, відповідно до умов договору нарахуванню позичальнику підлягали проценти: 5000,00 грн. * 30 днів * 2,5 % = =3750,00 грн. Проте зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості за договором № 100253484\~вбачається,\~що до\~стягнення з позичальника [PERSON] заявлено проценти за користування кредитом у розмірі 18750,00 грн. При цьому доказів укладення [PERSON] додаткових угод до договору № 100253484 чи його пролонгації суду не надано, у позовній заяві такий розмір нарахування процентів не обґрунтовано. Положення п.2.3.1.2 договору № 100253484 про те, що позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, і таке продовження відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але не більше 60 днів, при цьому застосовується стандартна процентна ставка (5 % у день), з огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду застосовані бути не можуть. Суду не надано доказів на підтвердження здійснення у визначеному договором порядку пролонгації договору № 100253484 та надання позичальником згоди на продовження строку кредитування на таких умовах. Відтак, за встановлених судом обставин, наявність у договорі № 100253484 умови про продовження строку його дії після настання строку виконання позичальником [PERSON] грошового зобов`язання у разі його невиконання, не впливає на узгоджений сторонами у п.1.4 договору № 100253484 строк кредитування та не змінює його. У Розділі 4 вказаного договору передбачено відповідальність позичальника у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у виді неустойки та застосування ст.625 ЦК України. Проте зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості [PERSON] за вказаним договором вбачається, що вимог про стягнення з [PERSON] таких сум у позові не заявлено. Виходячи зі\~змісту вищезазначених\~норм,\~а також\~п.п.1.3,\~1.4\~договору №\~100253484,\~починаючи з\~19\~грудня 2021\~року [PERSON] \~допустив прострочення\~виконання грошового\~зобов`язання.\~А тому,\~виходячи з\~вищенаведеної правової\~позиції,\~викладеної Великою\~Палатою Верховного\~Суду у\~постанові від\~04.02.2020\~у справі\~№ 912/1120/16,\~за період\~після прострочення\~боржника проценти\~від суми\~позики (кредиту)\~відповідно до\~умов договору\~та ч.1\~ст.1048\~ЦК України\~як плата\~за надану\~позику (кредит)\~стягненню не\~підлягають.\~Крім того,\~на підставі\~п.18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України,\~у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Відтак, суд не вбачає правових підстав для стягнення на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» нарахованих ТОВ «Мілоан» позичальнику [PERSON] за умовами договору № 100253484 процентів за користування кредитом за межами встановленого у договорі строку кредитування, а тому вбачає підстави для стягнення цих процентів у розмірі, встановленому вищезазначеним договором 3750,00 грн., за період строку кредиту з 19.11.2025 по 19.12.2021 (5000,00 грн. * *2,5% * 30 днів = 3750,00 грн.) Отже, загальний визнаний судом обґрунтованим розмір боргу [PERSON] за договором № 100253484 складає: 5000,00 грн. (тіло кредиту) + 3750,00 грн. (проценти) + 950,00грн. (комісія)= 9700,00 грн. За умовами укладеного з ТОВ «Лінеура Україна» договору № 2368831 (з урахуванням додаткової угоди),\~сума кредиту\~складає 769,20\~грн.,\~строк повернення\~кредиту становить\~30\~днів з\~14.12.2021\~по 13.01.2022,\~процентна ставка\~ 1,9\~%\~на день\~(п.п.3.1,\~3.2,\~3.4\~Додаткового договору,\~Додаток №\~1\~до Додаткового\~договору).\~За цей період нарахуванню підлягають проценти за вказаною процентною ставкою за кожен день строку користування кредитування, що складає: 769,20 грн. * 1,9 % * 30 днів = 438,44 грн. Проте зі змісту розрахунку заборгованості за договором № 2368831 вбачається, що [PERSON] проценти за користування кредитом нараховані позичальнику у розмірі 1013,84грн. Положення п.4.2 договору № 2368831 про автопролонгацію договору у разі наявності на момент закінчення строку кредитування у позичальника заборгованості перед кредитодавцем з огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду застосовані бути не можуть. Суду не надано доказів у підтвердження надання позичальником згоди на продовження строку кредитування на таких умовах. Відтак, за встановлених судом обставин, наявність у договорі № 2368831 умови про продовження строку його дії після настання строку виконання позичальником [PERSON] грошового зобов`язання у разі його невиконання, не впливає на узгоджений сторонами у п.3.1 Додаткового договору до договору № 2368831 строк кредитування та не змінює його. У Розділі 7 договору № 2368831 передбачено відповідальність позичальника у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у виді неустойки (штрафу). Проте зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості [PERSON] за вказаним договором вбачається, що вимог про стягнення з [PERSON] таких сум у позові не заявлено. Виходячи зі\~змісту вищезазначених\~норм,\~а також\~п.3.1\~Додаткового договору\~до договору\~№ 2368831,\~починаючи з\~14\~січня 2022\~року [PERSON] \~допустив прострочення\~виконання грошового\~зобов`язання.\~А тому,\~виходячи з\~вищенаведеної правової\~позиції,\~викладеної Великою\~Палатою Верховного\~Суду у\~постанові від\~04.02.2020\~у справі\~№912/1120/16,\~за період\~після прострочення\~боржника проценти\~від суми\~позики (кредиту)\~відповідно до\~умов договору\~та ч.1\~ст.1048\~ЦК України\~як плата\~за надану\~позику (кредит)\~стягненню не\~підлягають.\~Крім того,\~на підставі\~п.18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України,\~у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Відтак, суд не вбачає правових підстав для стягнення на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» нарахованих ТОВ «Лінеура Україна» позичальнику [PERSON] за умовами договору № 2368831 процентів за користування кредитом за межами встановленого у договорі строку кредитування, а тому вбачає підстави для стягнення цих процентів у розмірі, встановленому вищезазначеним договором 438,44 грн., за період строку кредиту з 14.12.2021 по 13.01.2022 (769,20 грн. * 1,9 % * 30 днів = 438,44 грн.) Отже, загальний визнаний судом обґрунтованим розмір боргу [PERSON] за договором № 2368831 складає: 748,21 грн. (заявлене до стягнення неповернуте тіло кредиту) + +438,44 грн. (проценти) = 1186,65 грн. Підсумовуючи викладене, суд вбачає правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами № 100253484,\~№ 2368831\~у розмірі\~9700,00 грн. та 1186,65 грн. відповідно, а всього: 9700,00 грн. + 1186,65 грн. = 10886,65 грн., на користь нового кредитора - позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору на підставі ст.141 ЦПК України слід присудити пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 1245,74 грн. сплаченого судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial