Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

18.11.2024 року Головне управління Національної поліції України (далі - ГУНП) звернулося до суду з позовом, у якому зазначає, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» 07.11.2015 створено нову юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області (ЕДРПОУ 40108709) далі ГУНП в Кіровоградській області, яке не є правонаступниками територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України. Службове жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] (далі - службова квартира) придбане ГУНП в Кіровоградській області згідно договору купівлі-продажу від 15.09.2020. За клопотаннями ГУНП в Кіровоградській області від 30.09.2020 року перед місцевими органами виконавчої влади, на підставі рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради від 01.10.2020 № 94 «Про надання статусу службового житла квартирі [ADDRESS] » вказаній квартирі надано статус службового жилого приміщення та закріплено за ГУНП в Кіровоградській області. 13.11.2020 відповідачем [PERSON] подано рапорт про надання службового жилого приміщення за місцем проходження служби у смт. Олександрівка, Кропивницького району, Кіровоградської області. На виконання вимог законодавства на підставі документів за згодою позивача [PERSON] разом з родиною (чоловік - [PERSON] та донька - [PERSON] ) були вселені в службове житло відповідно до Службового ордеру №1007. Відповідачем [PERSON] особисто підписано зобов`язання 13.11.2020 про те, що відповідно до ст.124 Житлового Кодексу України та в інших випадках, вона зобов`язується звільнити займане службове жиле приміщення. 24.09.2024 [PERSON] звільнено зі служби в поліції за п. 6. ч.І ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Враховуючи те, що ГУНП в Кіровоградській області - установа, що надала у користування службове жиле приміщення на час проходження служби відповідачем, створена 07.11.2015 та існує менш як 10 років, відповідач не могла пропрацювати в ГУНП в Кіровоградській області більше 10 років та не має права проживати в службовому житлі після звільнення. Відповідач [PERSON] проходила службу в поліції в ГУНП в Кіровоградській області в структурному підрозділі Кропивницького РУП, слідчого відділення Відділу поліції № 1 (місто Знам`янка), а саме 8 років 10 місяців 17 днів. Позивач звертався листами на адресу відповідача з пропозицією про звільнення службового житла, однак житло не звільнено, крім того, при виїзді працівників ГУНП за адресою службового житла були складені акти про відсутність відповідачів за адресою та не передання службової квартири. \~ \~ \~ \~Також зазначають що є необхідність подальшого передання службового житла іншому поліцейському в порядку черговості. Позивач просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні, належного йому на праві оперативного управління нерухомим майном службовою квартирою шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати по сплаті судового збору. \~ \~ \~ \~ Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. \~ \~ \~ \~05.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову мотивуючи тим, що Національна Поліція України є правонаступником УМВС України. За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової, служби, та деяких інших осіб". Згідно із наказом ГУНП в Кіровоградській області від 23.09.2024 №637о/с особовому складу» з 24.09.2024 її звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч.І ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію». Загальний стаж роботи в органах поліції складає 17 років 00 місяців 22 дні, що складає більше 10 років, а тому вказана обставина виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Заперечує твердження позивача про те, що фактично не проживає в даній квартирі, оскільки вона і вся її сім`я зареєстрована в службовому житлі та іншого житла не мають. Вказує що складені акти про її відсутність за адресою не відповідають дійсності та складені зацікавленими особами, зокрема працівниками ГУНП у Кіровоградській області. Вважає позов безпідставним та просить відмовити повністю. \~ \~ \~ \~16.12.2024 позивач надав відповідь на відзив в якому зазначає, що відповідачем [PERSON] особисто підписано зобов`язання про те, що відповідно до ст.124 Житлового Кодексу України та в інших випадках, вона зобов`язується звільнити займане службове жиле приміщення. ГУНП в Кіровоградській області створено 07.11.2015 та існує менше ніж 10 років тому відповідач не могла працювати більше 10 років та не має права проживати у службовому житлі після звільнення. Також зазначає про необхідність надання службового житла іншому поліцейському в порядку черговості. \~ \~ \~ \~17.12.2024 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні, належного йому на праві оперативного управління нерухомим майном службовою квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідачів без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору. \~ \~ \~ \~10.01.2025 надійшов відзив відповідача на уточнену позовну заяву в якій остання зазначає, що вона та члени її сім`ї, які зазначені в ордері у січні 2021 року за згодою позивача та у встановленому законом порядку заселилися у службову квартиру, зареєстрували там своє місце проживання і проживають до даного часу. Щодо надання нею зобов`язання про виселення із спірної квартири в 2020 році то зі змісту підписаного зобов`язання вбачається що вона не відмовлялася від передбаченої ст. 125 ЖК України гарантії. Також не заперечує виселитися із службового житла за умови надання їй іншого житла куди б могла переселитися її сім`я. \~ \~ \~ \~Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03.02.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Олександрівську селищну раду Кропивницького району Кіровоградської області. \~ \~ \~ \~Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області області від 11.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили позов задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог просила в задоволенні позову відмовити. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечив, в усіх заявах та клопотаннях підтримує позицію відповідача [PERSON] , просив в позові відмовити. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив в позові відмовити. \~ \~ \~ \~Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 15.09.2020 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач ГУНП є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (далі - службова квартира). \~ \~ \~ \~Наказом ГУНП в Кіровоградській області від 07.11.2015 №4 о/с призначено в порядку переатестування [PERSON] слідчим Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області, як особу, що прибула з Міністерства внутрішніх справ присвоївши їй спеціальне звання лейтенант поліції. Згідно довідки від 18.10.2024 №1076/15-2024 [PERSON] проходила службу в ГУНП в Кіровоградській області з 07.11.2015 по 24.09.2024, час служби складає 08 років 10 місяців 17 днів. \~ \~ \~ \~За клопотаннями ГУНП в Кіровоградській області від 30.09.2020 року перед місцевими органами виконавчої влади, на підставі рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради від 01.10.2020 № 94 «Про надання статусу службового житла квартирі [ADDRESS] » вказаній квартирі надано статус службового жилого приміщення та закріплено за ГУНП в Кіровоградській області. \~ \~ \~ \~13.11.2020 відповідачем [PERSON] подано рапорт про надання службового жилого приміщення за місцем проходження служби у смт. Олександрівка, Кропивницького району, Кіровоградської області. Цього ж числа відповідач [PERSON] підписала зобов`язання про звільнення займаного службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , з усіма членами сім`ї, які з нею будуть проживати на момент виселення, у разі переведення до нового місця служби до іншого населеного пункту' або припинення трудових відносин із ГУНП в Кіровоградській області. \~ \~ \~ \~Згідно протоколу №7 від 17.11.2020 року спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії ГУНП в Кіровоградській області вирішено надати старшому слідчому СВ Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області капітану поліції Шамоті Л.Л. службове житло, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням Олександрівської селищної ради від 23.12.2020 року затверджено рішення спільного засідання від 17.11.2020 та вирішено видати ордер на вищевказану службову квартиру на сім`ю з 3-х чоловік, а саме [PERSON] , [PERSON] - чоловік та [PERSON] -донька. Ордер на жиле приміщення №1007 видано Виконавчим комітетом Олександрівської селищної ради 30 грудня 2020 року. Наказом ГУНП в Кіровоградській області від 23.09.2024 № 637 о/с «По особовому складу» з 24.09.2024 капітана поліції [PERSON] звільнено зі служби в поліції за п. 6. ч.І ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до наказу станом на день звільнення стаж роботи в поліції для виплати надбавок за вислугу років становить 17 років 00 місяців 22 дні. 22.08.2024, 26.09.2024, 24.10.2024 та 30.10.2024 на адресу відповідача позивачем надіслані листи з вимогою звільнення службового житла в зв`язку із звільненням із служби в поліції. Відповідно до листа від 24.10.2024 останній пропонувалося звільнити службову квартиру разом з членами сім`ї до 01.11.2024. 01.11.2024, 15.11.2024 та 22.11.2024 комісією у складі працівників ГУНП в Кіровоградській області складено акти про те, що комісія прибула за адресою службової квартири [ADDRESS] щі [PERSON] для приймання-передавання квартири, однак відповідач квартиру не звільнила та не здала комісії. За інформацією сусідів відповідач у квартирі не проживає із січня 2024 року. Позивачем надано також підписане пояснення сусіда [PERSON] . В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є працівниками ГУНП в Кіровоградській області показали, що ними були здійснені виїзди за місцем знаходження службової квартири з метою складення акту приймання передавання службового житла, однак відповідачки вдома не було, з пояснень сусідів, зокрема [PERSON] та [PERSON] остання із сім`єю з січня 2024 року виїхала із квартири та на даний час не проживає, де вона проживає їм не відомо. Разом з тим, в судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що в листопаді до нього підійшли працівники правоохоронних органів, повідомили йому що відповідача звільнили з роботи і що в неї є будинок, а в них є працівники, яким необхідне житло. Вони сказали що відповідач мешкає у відомчій квартирі, але вроді не мешкає, однак він їм заперечив і сказав що дві доби назад він бачив відповідачку, її чоловіка та дитину. Йому показали посвідчення і він, як законослухняний громадянин щоб не спровокувати своєї хвороби продовжив вислуховувати цих людей. Далі йому дали завчасно підготовлений лист із закликом його підписати, він заперечив, але далі підписав, повідомив що на нього був тиск з боку цих людей. Свідок [PERSON] показала, що приїхала з чергування додому, оскільки працює лікарем та працює позмінно, до неї підійшли працівники правоохоронних органів з м. Кропивницький, запитували в неї чи проживає в квартирі відповідач, остання поспілкувалася з ними і вони поїхали. Надалі їй надходили телефонні дзвінки на які вона відповіла що все вже пояснила з даного питання. Потім працівники поліції приїхали до неї за місцем роботи в лікарню та запитували чи вона впевнена у своїх словах і це звучало як погроза. Вона відповіла що все їм пояснила, більше добавити нічого. Питання стосувалося проживання відповідачки разом із сім`єю в службовій квартирі, на що свідок відповіла що останні проживають в квартирі, але оскільки вона працює позмінно то немає змоги бачити сусідів часто. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства", заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві". Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див. рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", § 43). Статтею 9 ЖК УРСР\~встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою\~статті 118 ЖК УРСР\~встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Згідно з частиною 1\~статті 122 ЖК УРСР\~на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Статтею 124 ЖК УРСР\~передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. За змістом\~статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема: - осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Оскільки в силу\~статті 125 ЖК УРСР\~деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників. За правилом частини першої\~статті 126 ЖК УРСР\~надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою\~статті 114 цього Кодексу. Відповідно частини другої\~статті 114 ЖК УРСР\~надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. За змістом наведених норм, зазначені у\~статті 125 ЖК УРСР, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Вирішуючи питання про "необхідність у демократичному суспільстві" виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини, заява № 7205/02, § 60 - 63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див. рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" (заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України"\~\~від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Як було встановлено судом, [PERSON] протоколом №7 від 17.11.2020 спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії ГУНП в Кіровоградській області, яке затверджено рішенням Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області №107 від 23.12.2020 року вирішено надати двокімнатну квартиру та видано ордер на сім`ю з 3-х чоловік, а саме [PERSON] , [PERSON] - чоловік та [PERSON] - донька. Разом з тим, наказом ГУНП в Кіровоградській області від 23.09.2024 № 637 о/с «По особовому складу» з 24.09.2024 капітана поліції [PERSON] звільнено зі служби в поліції за п. 6. ч.І ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції) Відповідач [PERSON] посилається на те, що має стаж роботи в органах поліції більше 10 років, тому вона та її члени сім`ї на підставі\~ст. 125 ЖК УРСР\~не можуть бути виселені зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, згідно із записами в трудовій книжці та послужного списку №0068739 відповідач [PERSON] прийнята на службу в органи МВС з 01.09.2007 за наказом УМВС від 21.07.2007 №655. При цьому, наказом ГУНП від 07.11.2015 №4ос [PERSON] було призначено в порядку переатестування слідчим Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області, як особу, що прибула з Міністерства внутрішніх справ, присвоївши їй спеціальне звання лейтенант поліції. \~ \~ \~ \~З 24.09.2024 [PERSON] звільнена зі служби з Національної поліції за наказом від 23.09.2024 №637. 12 січня 2015\~року Указом Президента України № 5/2015\~схвалено Стратегію сталого розвитку «Україна - 2020» (далі - Стратегія), після ратифікації\~Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-VII\~Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, встановлено вектори руху та програми розвитку держави, одним із яких визначено, зокрема, реформу системи органів правопорядку («правоохоронної системи») (розділ 3). У пункті 4 «Реформа правоохоронної системи» розділу 3 Стратегії наголошено на потребах «провести функціональні та організаційні перетворення у системі Міністерства внутрішніх справ України» та «чітко розподілити функції із формування політики, що має здійснюватися Міністерством, та реалізації політики, що має здійснюватися окремим центральним органом виконавчої влади у системі МВС України - НПУ. Політичне управління та професійне керівництво у сфері правопорядку мають бути чітко розмежовані, як це передбачено Європейським кодексом поліцейської етики». Згідно з пунктом 2 пояснювальної записки до проекту Закону України про Національну поліцію (реєстр. № 2822) цей проект був розроблений та ухвалений для реалізації заходів із реформування органів внутрішніх справ України, його основною метою було визначено «створення Національної поліції в Україні - органу виконавчої влади, який служитиме суспільству і призначений для охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічного порядку та громадської безпеки». 02 вересня 2015\~року постановою Кабінету Міністрів України № 641 «Про утворення Національної поліції України»\~утворено НПУ як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. 02 липня 2015 року прийнято\~Закон № 580-VIII, яким визначено, що НПУ (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14 виснував, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2022 року в справі № 824/3161/14-а,від 20 листопада 2019 року в справі № 200/1085/19-а, від 10 травня 2019 року в справі № 826/11746/16. У постановах від 04 березня 2014 року в справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі №21-108а14 Верховний Суд України виснував, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Ліквідація УМВС з одночасним створенням іншого органу - НПУ, який має виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. Висновок про те, що НПУ, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, є правонаступником УМВС сформульовано у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2018 року в справі № П/811/3414/15, від 25 червня 2020 року в справі № 420/6852/18, від 06 серпня 2020 року в справі № 821/3865/15-а, від 22 жовтня 2020 року в справі № 520/5147/19, від 05 листопада 2020 року в справі №752/2391/17 (2а-14/09), від 04 серпня 2022 року в справі №824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року в справі №240/11052/20, від 28 червня 2023 року в справі № 823/1462/15, від 02 серпня 2023 року в справі № 580/2348/21, від 14 вересня 2023 року в справі № 580/10635/21, від 28 листопада 2023 року в справі № 806/2056/18 та інших. Згідно з пунктами 9, 10, 12, 13, 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №\~580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим\~Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Працівникам міліції, які у визначеному цим\~Законом\~порядку прийняті на службу до поліції, наказами про призначення на відповідні посади одночасно присвоюються відповідні спеціальні звання поліції відповідно до схеми співвідношення спеціальних звань. Працівникам міліції, які перейшли на службу до поліції, стаж вислуги в спеціальних званнях міліції зараховується до стажу вислуги для присвоєння чергових спеціальних звань поліції. Працівники міліції, які на день набрання чинності цим\~Законом\~мали календарну вислугу не менше 5 років та продовжили службу в МВС України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями (а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах), після досягнення вислуги років, що дають право на пенсійне забезпечення відповідно до\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», мають право на пенсійне забезпечення згідно із\~Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим\~Законом\~для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Із наданої до матеріалів справи копії наказу голови ГУНП в Кіровоградській області від 23 вересня 2024 року № 637 о/с про звільнення зазначено, що стаж служби [PERSON] (для виплати надбавки за вислугу років у поліції) на день звільнення складає 17 років 00 місяців 22 дні, а не 08 років 10 місяців 17 днів, як вказано в довідці, надану позивачем, від 18.10.2024 №1076/15-2024. Отже, виходячи з того, що органи УМВС було реорганізовано з одночасним створенням Національної поліції України, при цьому, [PERSON] була переатестована та призначена на службу в поліцію, суд дійшов до висновку, що відповідач пропрацювала в органах внутрішніх справ більше як десять років, а саме з 01 вересня 2007 року по день звільнення 24 вересня 2024 року, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Крім того, позивач стверджує, що відповідачі не проживають у службовій квартирі, на підтвердження чого були надані акти виїзду комісії в складі працівників ГУНП за місцем знаходження службової квартири та надано свідчення останніми в якості свідків в судовому засіданні. Проте, відсутність відповідачів вдома в момент виїзду представників позивача за місцем знаходження службової квартири, зокрема [ADDRESS] , не свідчить про те, що відповідачі не проживають за вказаною адресою. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні судом безпосередньо допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами відповідачів та спілкувалися з представниками правоохоронних органів під час їх виїзду за місцем проживання [PERSON] . Свідки спростовують надання ними пояснень про те, що відповідачі за вищевказаною адресою не проживають із січня 2024 року, як стверджує позивач. \~ \~ \~ \~Крім того, в матеріалах справи знаходяться рапорти начальника СВ ВП №1 (м. Знам`янка) В. Шевченка про результати відвідування за місцем проживання сім`ї працівника слідчого капітана поліції [PERSON] зокрема 07.03.2024 та 10.04.2024 за адресою [ADDRESS] . Зміст поданих рапортів свідчить про те, що сім`я відповідачів проживає у службовій квартирі, також в рапортах зазначено про відсутність власного житла у [PERSON] та членів її сім`ї. Твердження позивача про те, що відповідачі не зареєстровані в службовій квартирі спростовуються довідками Олександрівської селищної ради №300 від 25.01.2024 та №3148 від 14.11.2023, видані [PERSON] , про те, що остання проживає та зареєстрована разом із членами своєї сім`ї [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою службової квартири підтверджується також копією Будинкової книги, довідками про реєстрацію місця проживання та витягами з реєстру територіальної громади, які знаходяться в матеріалах справи. Таким чином відповідно до вимог статті 125 ЖК України відповідачі не можуть були виселені зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, позивач не запропонував інше жиле приміщення для відповідачів, куди вони могли б бути переселені, службова квартира є єдиним житлом відповідачів, доказів про наявність іншого житла у відповідачів на праві власності (користування) суду не надано. Факт підписання 13.11.2020 відповідачем [PERSON] зобов`язання звільнити службове житло у разі звільнення або переведення до нового місця служби до іншого населеного пункту немає значення для правильного вирішення цієї справи. По-перше, як вказано судом вище, відповідачка не може бути виселена зі службового житла без надання їй іншого житла. По-друге, факт підписання такого зобов`язання не може скасовувати для відповідачів житлових прав та гарантій, які вони мають згідно із житловими, цивільними, міжнародними та конституційними нормами, що діють в Україні. Необхідність подальшого передання житла іншому поліцейському в порядку черговості може свідчити про нагальну суспільну необхідність виселення певних осіб із службового житла. Однак, в даному випадку судом не встановлено наявності легітимної мети такого виселення і його пропорційності з огляду на конкретні обставини справи. Відповідач [PERSON] є діючим працівником поліції, а також є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] від 02.11.2023. Відповідно до рішення НПУ від 20.10.2023 підставою надання статусу учасника бойових дій є довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Відповідачка [PERSON] відповідно до довідки №220 від 25.11.2024 року знаходиться на 11-12 тижнів вагітності. Отже, виселення відповідачів із службового житла без надання їм іншого житлового приміщення в даному випадку не переслідує легітимну мету, оскільки відповідач [PERSON] в розумінні ст. 125 ЖК УРСР пропрацювала в установі, організації, що надала йому службове жиле приміщення, більше десяти років. Крім того, таке виселення буде непропорційним заходом втручання у право відповідачів на житло. За існуючих обставин виселення відповідачів зі спірної квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення, не відповідає критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Відповідно до ст. 263 ЦПК України,рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що у позові слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір по справі складає 6056,00 грн., який повністю сплачений позивачем при зверненні до суду. Оскільки у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то судовий збір не підлягає стягненню на користь позивача.

Outcome: dismissed