Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

Представник позивачів адвокат Заставний Роман Андрійович 11.09.2024 звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.04.2024 близько 22 години 20 хвилин водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota Avensis», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись ним ділянкою автодороги М-21 в межах с. Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області, по вул. Вінницькій, в районі будинку № 49 здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. За даним фактом ДТП уповноваженими органами було внесено відомості до ЄРДР під № 12024020000000303 від 04.04.2024 та розпочато досудове розслідування. Постановою від 30.05.2024 старшого слідчого СВ СУ ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Дикого М.М. кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Внаслідок смерті [PERSON] його батьками було завдано моральної шкоди, адже втрата дитини для батьків (позивачів у справі) є найтяжчим і найгіршим з усього, що може статись в житті. Втрата єдиного сина внесла непоправимі зміни в подальше життя позивачів, оскільки останній був їх опорою та підтримкою, надією на допомогу в старості. Також в позові зазначено про те, що позивачі оцінюють моральну шкоду у розмірі по 150000 грн. Разом з тим зазначено про отримання позивачами від МТСБУ по 24000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а тому представник позивача просить стягнути з відповідача моральну шкоду завдану позивачам в розмірі по 126000,00 грн. Також просить стягнути витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.11.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами та надано строк для подання відзиву. 09.12.2024 до суду від представника відповідача адвоката Дзецька Дмитра Вікторовича надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити. Відзив мотивовано тим, що відсутність вини відповідача у смерті [PERSON] свідчить про відсутність його обов`язку відшкодовувати моральну шкоду позивачам. Розмір шкоди, який просять стягнути з відповідача, суперечить принципу розумності та справедливості та спричинить надмірний тягар для відповідача. Також представник відповідача просить, в разі якщо суд дійде до висновку про задоволення позову, при визначенні розміру моральної шкоди врахувати, що смерть [PERSON] , який перебував під час настання ДТП у стані алкогольного сп`яніння, стала наслідком його грубої необережності та нехтування ним правил дорожньої безпеки, а позивачі вже отримали страхове відшкодування на загальну суму 320000 грн. Крім того просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких визначений представником позивачів у сумі 20000 грн., оскільки такий розмір витрат є неспівмірним та непропорційним із часом, витраченим адвокатом. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторони та їх представники, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, не прибули. Позивачі подали заяви про розгляд справи без їх участі. Вказане не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, подані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є позивачі у справі, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 14). [PERSON] помер [INFO] у віці 36 років, що підтверджується копіями Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 12) та лікарського свідоцтва про смерть № 37 від 05.04.2024 (а.с. 13). Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 04.04.2024 до даного реєстру внесені відомості за № 12024020000000303 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вказані відомості внесені на підставі повідомлення про те, 04.04.2024 близько 22:20 год. Водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись автодорогою по вул. Вінницькій в районі буд. № 49, що у с. Вендичани Вендичанської ТГ Могилів-Подільського району Вінницької області, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих травм загинув на місці події. Також відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 37 від 05.04.2024, [PERSON] помер [INFO] від травм, отриманих під час ДТП. Як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження старшого слідчого слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області Дикого М.М. від 30.05.2024 року, під час досудового розслідування кримінального провадження № 12024020000000303 від 04.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України встановлено, що відповідно до висновку автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-24/8818-ІТ від 13.05.2024 в заданій дорожній обстановці водій автомобіля «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, шляхом екстреного гальмування з зупинкою автомобіля до місця знаходження пішохода. В діях водія [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події ДТП. Пішохід [PERSON] порушив вимоги п.п. 4.4, 4.7, 4.1 (а) Правил дорожнього руху, які знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди та стали причиною ДТП. Крім того, при судово-токсикологічній експертизі крові та сечі трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт у концентрації 2,4 % в крові та 3,4 % в сечі, що може відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеню (а.с. 10-11). За встановлених досудовим розслідуванням обставин кримінальне провадження № 12024020000000303 від 04.04.2024 закрито в зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Представник позивача, звернувшись до суду в інтересах позивачів зазначив, що смертю [PERSON] його батькам - позивачам у справі завдано моральної шкоди, розмір якої позивачі оцінюють в сумі по 150000,00 грн. кожному, але з урахуванням отриманих виплат від МТСБУ по 24000,00 грн. кожному, просить стягнути на користь позивачів по 126000,00 грн.. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання кого створює підвищену небезпеку, і несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначено особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності її вини. Якщо ж груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшеною, що передбачено ч. 2 ст. 1193 ЦК України. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Разом з тим, відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу [PERSON] щодо заподіяння шкоди. Таким чином, у спірному випадку дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки, а саме автомобіля «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , законним власником якого є відповідач [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 20) та була зумовлена порушенням [PERSON] Правил дорожнього руху, а не внаслідок умислу [PERSON] , як про це стверджує представник відповідача. Отже, вимоги позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди з відповідача не є безпідставними та підлягають стягненню з останнього на їх користь. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачів, суд виходить з такого. В п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практики в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд враховує, що факт смерті внаслідок ДТП [PERSON] стався через порушення ним пунктів 4.4., 4.7, 4.1 (а) Правил дорожнього руху України. Порушення ж позивачем Правил дорожнього руху на день ухвалення рішення не встановлено та доказів на підтвердження цього позивачами не надано. Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть [PERSON] сталася внаслідок порушення ним Правил дорожнього руху України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з тим, що позивачам [PERSON] та [PERSON] завдано моральну шкоду смертю сина, порушенням укладу їх життя, погіршенням їх фінансового стану. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі сина позивачів під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останніх, враховуючи і те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Водночас, враховуючи той факт, що, як стверджує представник позивачів, останні отримали від МТСБУ на відшкодування моральної шкоди по 24000,00 грн., а також те, що причиною ДТП є порушення [PERSON] вимог Правил дорожнього руху України, розмір моральної шкоди суд визначає у сумі по 25000,00 гривень, який відповідатиме принципам розумності і справедливості. Тому на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Зважаючи на те, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір слід стягнути з відповідача на користь Державної судової адміністрації України. Крім того, представник позивачів просить стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу, орієнтовний розмір яких в позовній заяві визначив у сумі до 20000 грн. Згідно з ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Так, відповідно до положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial