Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

До Комунарського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Державної прикордонної служби про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. 07.02.2024 р. ухвалою суду було прийнято вищевказану справу до провадження судді та відкрито провадження. Ухвалою Комунарського районного суду від 07.05.2024 року Відповідач Державна прикордонна служба замінений на належного - [NUMBER] мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина № [NUMBER] ), Ухвалою Комунарського райцонного суду від 01.10.2024 року залучено до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [INFO] , адреса: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 26. Позивач свої вимоги обгрунтував наступним: Наказом командира військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України від 01.06.2022 за № 96 о/с, старший солдат [PERSON] , призначений на посаду техніка-водія відділу МТЗ, вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання обов`язків та на момент вчинення кримінального правопорушення обіймав вказану посаду. Так, 01 березня 2023 року, о 19 годині 15 хвилин, [PERSON] , керуючи транспортною машиною «КІА SORENTO», реєстраційний номер [NUMBER] (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині [NUMBER] , здійснював рух по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Сергія Серікова в напрямку вул. Академіка Амосова, зі швидкістю 80 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті. В цей же час, пішохід [PERSON] перетинала проїзну частину пр. Соборного в м. Запоріжжі зліва направо по напрямку руху транспортної машини «КІА SORENTO», реєстраційний номер [NUMBER] (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Під час руху, в районі будинку [ADDRESS] , водій [PERSON] , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода [PERSON] та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на неї, відповідних заходів до дотримання дозволеного швидкісного режиму та до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на [PERSON] , яка знаходилась на пішохідному переході. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п. 2.9. в), 12.4., 12.9. б), 18.1., чинних на момент ДТП, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, при цьому порушення ним вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху, знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок даної ДТП пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги на місці події. Так, смерть [PERSON] настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок, що виразилося закритою тупою травмою тулуба, з ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку. Позивач є матір`ю загиблої внаслідок ДТП [PERSON] , зважаючи на втрату доньки, смерть якої настала внаслідок грубого порушення водієм [PERSON] Правил дорожнього руху, глибину та тривалість моральних страждань, суттєвих незворотних негативних змін, які виникли в їх житті, розмір моральних страждань, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн. Відтак, збитки завдані в результаті ДТП, яка сталася з вини військовослужбовця ВЧ [NUMBER] [NUMBER] мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України під час виконання ним своїх службових обов`язків, мають бути відшкодовані останнім. Відповідач [NUMBER] мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України надав письмовий відзив на позовну заяву, в якому вказав, що в даних правовідносинах, що виникли в результаті інкримінованих дій обвинуваченому, моральна шкода позивачці не завдана безпосередньо діями чи бездіяльністю військової частини, як і не має безпосередньої вини відповідача у скоєному злочині, оскільки під час ДТП відповідач не керував діями обвинуваченого та не впливав на його дії, відповідач вважає, що розмір позовних вимог позивача не відповідає принципам розумності, справедливості та виваженості та є занадто перебільшеними. винуватцем даного нещасного випадку, військовослужбовцем військової частини [NUMBER] [PERSON] , в добровільному порядку потерпілій було відшкодовано 210 000 грн., що підтверджується платіжними документами, які додаються до даного відзиву. Крім того, [NUMBER] мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України є державною організацією, яка фінансується виключно з державного бюджету, не має власних коштів, не є комерційною чи прибутковою організацією, є загоном спеціального призначення, який наразі веде активну роботу з відбиття збройної агресії російської федерації проти України, а тому станом на зараз існує критична необхідність використання дуже значної кількості коштів державного бюджету на закупівлю відповідного обладнання, зброї, матеріалів, які необхідні для ефективного функціонування підрозділу та виконання поставлених завдань. Стягнення з відповідача перевищеної суми компенсації, може негативно вплинути на спроможність підрозділу вчасно забезпечувати особовий склад необхідною технікою та обладнанням. Представник третьої особи адміністрації Державної прикордонної служби України Філіпова Г.М, проти задоволення позову заперечувала підтримала позицію відповідача, зазначила , що [NUMBER] мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України є державною організацією, виконує бойові завдання в зоні активних бойових дій, тому стягнення значної суми грошових коштів може спричинити перешкоди у работі загону. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те що позов є обґрунтованим, доказаним, тому підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що Наказом командира військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України від 01.06.2022 за № 96 о/с, старший солдат [PERSON] , призначений на посаду техніка-водія відділу МТЗ, вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання обов`язків та на момент вчинення кримінального правопорушення обіймав вказану посаду. Відповідно до ст.ст. 19, 68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», структурні підрозділи Збройних Сил України знаходяться у підпорядкуванні центрального органу виконавчої влади і військового управління Міністерства оборони України. Так, [PERSON] , при вступі до лав Збройних Сил України, відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», склав Військову присягу на вірність народу України та присягнув бути вірними та відданими українському народові, непохитно стояти на сторожі свободи і незалежності української держави, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та неухильно дотримуватися Конституції та законів України. Перебуваючи на посаді техніка-водія відділу МТЗ військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України, [PERSON] знав та розумів, що відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року, на нього, у тому числі, покладено обов`язки додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків. Відповідно до вимог п.п. 2.9 в), 12.4, 12.9 б), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року: - 2.9. Водієві забороняється: в) керувати транспортним засобом … з номерним знаком, що не належить цьому засобу; - п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; - п. 12.9. Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 12.7; - п. 18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Проте, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених нормативно-правових актів, [PERSON] , всупереч обов`язку їх неухильного дотримання, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечні наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, тобто діючи зі злочинною недбалістю, вчинив необережний злочин, а саме порушив правила водіння транспортної машини, що спричинило загибель потерпілої [PERSON] . Так, 01 березня 2023 року, о 19 годині 15 хвилин, [PERSON] , керуючи транспортною машиною «КІА SORENTO», реєстраційний номер [NUMBER] (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині [NUMBER] , здійснював рух по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Сергія Серікова в напрямку вул. Академіка Амосова, зі швидкістю 80 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті. В цей же час, пішохід [PERSON] перетинала проїзну частину пр. Соборного в м. Запоріжжі зліва направо по напрямку руху машини «КІА SORENTO», реєстраційний номер [NUMBER] (на чорному фоні), з встановленими на ній номерами, які не належать вказаній транспортній машині [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Під час руху, в районі будинку [ADDRESS] , водій [PERSON] , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода [PERSON] та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на неї, відповідних заходів до дотримання дозволеного швидкісного режиму та до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на [PERSON] , яка знаходилась на пішохідному переході. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п. 2.9. в), 12.4., 12.9. б), 18.1., чинних на момент ДТП, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, при цьому порушення ним вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху, знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок даної ДТП пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги на місці події. Так, смерть [PERSON] настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок, що виразилося закритою тупою травмою тулуба, з ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку шоку. Таким чином, військовослужбовець військової частини [NUMBER] Державної прикордонної служби України, технік-водій відділу МТЗ, старший солдат [PERSON] , за викладених вище обставин, скоїв злочин, передбачений, ч. 1 ст. 415 КК України - порушення правил водіння транспортної машини, що спричинило загибель потерпілого. 01.03.2023 року за фактом скоєння злочину, передбаченого ст.415 КК України внесено відомості слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР у м.Мелітополі майором ДБР Олександроим ШУДРИКОМ до ЄРДР за номером 62023080020000093. Згідно наказу [NUMBER] мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби від 02.02.2023 №79-АГ «Про введення транспортних засобів в експлуатацію» транспортному засобу Kia Sorento, 2007 року випуску, VIN [NUMBER] , присвоєно номерний знак [NUMBER] , та закріплено за інспектором прикордонної служби 1 категорії-водієм штаб-сержантом [PERSON] СПИЦИНИМ, допущено до керування техніка - водія відділення матеріально-технічного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення старшого солдата [PERSON] . Відповідно до висновку сужбової перевірки, проведеної Відповідачем за наслідками дороожньо-транпсортної пригоди - 15.02.2023 старший солдат [PERSON] у складі зведеного загону « [INFO] » згідно бойового розпорядження [NUMBER] мобільного прикордонного загону від 15.02.2023 №34 (гриф) та бойового розпорядження АДПСУ від 14.02.2023 № 57 (гриф) вибув у відрядження з метою участі у проведенні спеціальних заходів в інтересах сил оборони України та забезпечення їх проведення. Відповідно до технічного талону Державної прикордонної служби серії [NUMBER] , автомобіль Kia Sorento, 2007 року випуску, VIN [NUMBER] , присвоєно номерний знак [NUMBER] належить військовій частині [NUMBER] . Таким чином, факт знаходження техніка - водія відділення матеріально-технічного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення старшого солдата [PERSON] в трудових відносинах з відповідачем-10 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди підтверджується належними та допустимими доказами, та Відповідачем не заперечується. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц (провадження № 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц (провадження № 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц (провадження № 61-11969св18). Відповідно до п. п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. N 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як зазначає позивач, після ДТП вона зазнала тяжких моральних переживань у зв`язку з втратою загиблої внаслідок ДТП доньки [PERSON] , яка щойно досягла повноліття. [PERSON] втратила рідну людину - доньку, яку вона ніколи не побачить. Всі ці обставини пригнічують емоційний стан потерпілої, що негативно впливає на її психоемоційний стан. Викладене спричиняє душевні страждання, які доводиться переживати та відчувати втрату дитини протягом всього життя. Зважаючи на втрату доньки, [PERSON] , смерть якої настала внаслідок грубого порушення водієм [PERSON] Правил дорожнього руху, глибину та тривалість моральних страждань матері, суттєвих незворотних негативних змін, які виникли в її житті, розмір моральних страждань, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. N 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4 із змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу в результаті ДТП, яка виникла з вини відповідача, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити у розмірі 500 000 гривень, який підлягає стягненню з відповідача, а саме: [NUMBER] мобільного прикордонного загоду Державної прикордонної служби на користь позивача. За вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так як [PERSON] при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного, та

Outcome: partial