Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

У жовтні 2024 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, в якому вказував, що відповідачка є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Батько [PERSON] помер [INFO] . В той же час, [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя, внаслідок чого [PERSON] була змушена тривалий час перебувати у знайомих та сусідів; не здійснювала належний догляд та утримання доньки, байдуже ставилася до неї, не приділяла належної уваги навчанню, вихованню дитини, за що неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків (27 травня 2024 року - за ч. 1 ст. 184 КУпАП; 09 вересня 2024 року - за ч. 2 ст. 184 КУпАП), а також застосовувала до неї психологічне та фізичне насильство, за що притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (24 липня 2024 року - за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП). У зв`язку з цим у липні 2024 року [PERSON] була влаштована до КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації». Однак [PERSON] відношення до доньки не змінила, в період знаходження [PERSON] в КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації» лише один раз відвідала дитину, також підтримувала з нею контакт телефоном, однак спілкування постійно закінчувалося лайкою, образами та звинуваченнями на адресу [PERSON] . Також 08 липня 2024 року відповідачка [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей Вознесенської міської ради із заявою про відмову від виконання батьківських прав відносно доньки із зазначенням про відсутність у неї заперечень щодо позбавлення її батьківських прав щодо [PERSON] . Враховуючи вказані обставини, з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , передати її опікунському органу для подальшого влаштування, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів їх заробітку - до повноліття доньки. В судовому засіданні представниця позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, а також фактичного проживання, причину неявки суду не повідомила. Представниця третьої особи без самостійних вимог - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на наявність передбачених законом підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення представниці позивача [PERSON] , представниці третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що відповідачка є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Батько [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). В той же час, [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя, внаслідок чого [PERSON] була змушена тривалий час перебувати у знайомих та сусідів; не здійснювала належний догляд та утримання доньки, байдуже ставилася до неї, не приділяла належної уваги навчанню, вихованню дитини, за що неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків (27 травня 2024 року - за ч. 1 ст. 184 КУпАП; 09 вересня 2024 року - за ч. 2 ст. 184 КУпАП), а також застосовувала до неї психологічне та фізичне насильство, за що притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (24 липня 2024 року - за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП). У зв`язку з цим у липні 2024 року [PERSON] була влаштована до КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації». Однак [PERSON] відношення до доньки не змінила, в період знаходження [PERSON] в КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації» лише один раз відвідала дитину, також підтримувала з нею контакт телефоном, однак спілкування постійно закінчувалося лайкою, образами та звинуваченнями на адресу [PERSON] . Також 08 липня 2024 року відповідачка [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей Вознесенської міської ради із заявою про відмову від виконання батьківських прав відносно доньки із зазначенням про відсутність у неї заперечень щодо позбавлення її батьківських прав щодо [PERSON] (а.с. 12, 13, 14, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23-24, 25, 26). В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору з`ясував думку неповнолітньої [PERSON] , яка надіслала на електронну адресу суду заяву, у якій просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неї, вказуючи на те, що відповідачка не виконує відносно неї батьківських обов`язків, не прагне налагодити з [PERSON] стосунків, а тому останній буде краще без матері. Також, згідно матеріалів справи (а.с. 43-44), В.о. директора КЗ «Первомайський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради провів опитування неповнолітньої [PERSON] , яка повідомила, що вона не заперечує проти позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки не бачить майбутнього з матір`ю. При цьому пояснила, що передумовою для потрапляння її до центру є те, що [PERSON] постійно зловживала спиртними напоями, вела аморальний спосіб життя, у зв`язку з чим між матір`ю та донькою виникали конфлікти. Відповідачка часто повідомляла [PERSON] , що відмовиться від неї, виганяла останню з дому, байдуже ставилася до неї, застосовувала до доньки домашнє насильство, під час перебування [PERSON] в центрі реабілітації відвідала її лише один раз. [PERSON] та [PERSON] підтримують між собою зв`язок по телефону, однак усі розмови закінчуються конфліктами та звинуваченнями матері на адресу доньки. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В той же час, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги думку неповнолітньої [PERSON] , висновок Органу опіки та піклування від 16 жовтня 2024 року (а.с. 27-28) про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її доньки. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. За встановленого, неповнолітню [PERSON] слід передати на опікування органу опіки та піклування. Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дитиною повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2 422,40 грн (1 211,20 грн за вимогу про позбавлення батьківських прав та 1 211,20 грн за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved