Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернувся в суд до відповідача з зазначеним позовом. Посилався на те, що 22 березня 2016 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 200649018601, відповідно до якого останній видано кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 6500 гривень, який пізніше було збільшено до 37900 гривень. Відповідачем умови кредитного договору не виконуються. Станом на 01 липня 2024 року заборгованість відповідача становить 56238 гривень 25 копійок, що складається з: - 37898 гривень 40 копійок - заборгованість за кредитом; - 18339 гривень 85 копійок - заборгованість за процентами. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 березня 2016 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 200649018601, відповідно до якого останній видано кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 6500 гривень, який пізніше було збільшено до 37900 гривень. З позову вбачається, що відповідачем умови кредитного договору не виконуються. У матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 22 березня 2016 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, які підписані [PERSON] . Зазначені документи містять інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Стороною відповідача доказів на спростування доводів позивача з приводу підписання заяви та паспорту споживчого кредиту суду не надано. З довідки про збільшення кредитного ліміту вбачається, що з 22 березня 2016 року по кредитній картці був встановлений кредитний ліміт в сумі 6500 гривень, який в подальшому збільшувався та станом на 26 травня 2023 року складав 37900 гривень. У такому випадку, факт укладення кредитного договору між сторонами є доведеним саме згідно з заявою відповідача від 22 березня 2016 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспортом споживчого кредиту, що додані позивачем до позовної заяви. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем умови кредитного договору не виконуються, кредит, відсотки за його користування та комісія не повертаються. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Сплата процентів обумовлена договором і підлягає стягненню, оскільки відповідач своєчасно не погасив суму кредиту. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості станом на 01 липня 2024 року заборгованість відповідача складає 56238 гривень 25 копійок. На підтвердження користування кредитними коштами та часткового виконання своїх зобов`язань щодо їх повернення стороною позивача надана суду виписка по особовому рахунку відповідача. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. При цьому згідно п. 3 цього Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу). Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, зокрема, відповідно до наданого розрахунку заборгованості, підтверджує заборгованість відповідача за виданим кредитом. Сторона відповідача доказів на спростування викладеного у позовній заяві суду не надала. Станом на 01 липня 2024 року заборгованість відповідача становить 56238 гривень 25 копійок, що складається з: - 37898 гривень 40 копійок - заборгованість за кредитом; - 18339 гривень 85 копійок - заборгованість за процентами. Розрахунок загальної суми заборгованості відповідача по кредитному договору станом на 01 липня 2024 року наданий суду і відповідає вимогам закону. Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано. Зокрема, не надано інший розрахунок, який би спростовував нарахування позивача. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти та проценти в добровільному порядку банку не повернуті, наявні правові підстави для стягнення із відповідача суми заборгованості по кредитному договору у загальному розмірі 56238 гривень 25 копійок. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір в розмірі 2422 гривні 40 копійок.

Outcome: approved