Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: позивачка просить визнати земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,218 га, кадастровий номер 2622086002:01:001:0514; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,22 га, кадастровий номер 2622086002:01:001:0506; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,7 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за нею, [PERSON] , право власності на 3/4 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,218 га, кадастровий номер 2622086002:01:001:0514, 3/4 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,22 га, кадастровий номер 2622086002:01:001:0506; 3/4 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,7 кв.м. Позовні вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09.05.2024 шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання вони набули спірне майно, яке є спільною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу вони не досягли домовленості про поділ майна, тому, враховуючи те, що спірне майно набуте під час шлюбу, просить здійснити його розподіл. При поділі врахувати, що відповідач, проживаючи за кордоном та маючи стабільний дохід, жодного разу не сплачував аліменти на їхню доньку, хоча такі повинен сплачувати на піставі судового наказу від 23.08.2023, не цікавиться її духовним та фізичним розвитком, тобто ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків, що є підставою для відступлення від рівності часток подружжя при поліді спільного майна. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Комарницький Е.Г. у судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив його задовольнити. Не заперечив щодо заочного розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку шляхом направлення ухвали про відкриття провадження та повістки про виклик до суду з позовною заявою з додатками рекомендованими поштовими відправленнями (а.с. 36, 41, 49, 52, 69) за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 34), які повернулися з відмітками "адресат не проживає", "виїхав" (а.с. 39-40, 43-44, 53-54, 60-61, 70-71), а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті "Судова влада України" (а.с. 51, 54, 84). Відзиву на позов та будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань суду не подавав. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 29 листопада 2024 року суд відкрив провадження у даній справі та призначив розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання, про що постановив відповідну ухвалу. 23 грудня 2024 року представник позивачки подав заяву про проведення підготовчого судового засідання за їхньої відсутності, позов підтримав. 23 грудня 2024 року суд постановив ухвалу, якою підготовче провадження закрив, справу призначив до судового розгляду по суті. 20 лютого 2025 року суд постановив протокольну ухвалу про заочний розгляд даної справи, а також після вступного слова сторін задоволив клопотання представника позивача про оголошення перерви в судовому засіданні для уточнення даних по земельній діялнці для ОСГ. 28 лютого 2025 року представник позивачки в системі "Електронний суд" сформував клопотання про відкладення розгляду справи. 19 березня 2025 року представник позивачки в системі "Електронний суд" сформував клопотання про долучення доказів та про розгляд справи за відсутності сторони позивачки. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому з урахуванням того, що завершення розгляду справи відбулося за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення, що відповідає вимогам ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України та не є порушенням прав сторін щодо участі у розгляді справи, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11. Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин: як встановлено з матеріалів справи, сторони зареєстровали шлюб 14 лютого 2011 року. За час шлюбу в них народилася [PERSON] , [INFO] , про що свідчить її свідоцтво про народження (а.с. 26). Згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09.05.2024, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 14.02.2011, розірвано. Неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , залишено на проживанні з матір`ю (а.с. 19-22). Рішення суду набрало законної сили 11 червня 2024 року. На підставі судового наказу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23.08.2023, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щоміячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 22.08.2023 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 27). Даних про те, чи пред`явлено судовий наказ до примусового виконання та чи наявна заборгованість зі сплати аліментів, матеріали справи не містять. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 400278504 від 22.10.2024, за [PERSON] 14.08.2013 зареєстроване право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 73,7 кв.м., в [ADDRESS] . Підставою реєстрації права власності слугував договір купівлі-продажу від 14.08.2013 (а.с. 25). Ринкова вартість вказаного нерухомого майна складає 396677 грн, на що вказує висновок про вартість об`єкта оцінки (а.с. 28). Відповідно до свідоцтва про право власності від 21.08.2014, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим № 2622086002:01:001:0506, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,22 га (а.с. 24). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 97600,00 грн, на що вказує витяг № НВ-2600813922024 від 19.11.2024 (а.с. 30). Згідно із даними свідоцтва про право власності від 21.08.2014, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим № 2622086002:01:001:0514, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,218 га (а.с. 23). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 5580,00 грн, про що свідчить витяг № НВ-2600787032024 від 07.11.2024 (а.с. 29). Земельна ділянка з кадастровим № 2622086002:01:001:0514 зареєстрована в Державному земельному кадастрі 14.05.2014, про що свідчить відповідний витяг № НВ-9949417212025 від 27.02.2025 (а.с. 75-80), та передана у власність [PERSON] на підставі рішення Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області № 402-25/2014 від 16.06.2014 (а.с. 73). Оцінка суду та норми права, які застосував суд: дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд уважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] з 14 лютого 2011 року до 11 червня 2024 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в шлюбі за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на таке нерухоме майно, а саме: - 18 серпня 2013 року - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 73,7 кв.м, в [ADDRESS] , який перейшов йому у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2013; та, з огляду на вимоги ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення права власності), згідно з якою до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), - 21 серпня 2014 року - на земельну ділянку з кадастровим № 2622086002:01:001:0506, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,22 га. Вказане свідчить про те, що житловий будинок та земельна ділянка для його обслуговування є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте подружжям за час шлюбу, а тому підлягає поділу між сторонамим. При цьому, суд звертає увагу на те, що презумпція спільної сумісної власності вказаного майна не спростовується, тому така вимога як визнання вказаного майна спільною сумісною власністю, яку, в тому числі, заявляє позивачка, є неефективним способом захисту в даному випадку, на що вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, тому в її задоволенні слід відмовити. Щодо земельної ділянки з кадастровим № 2622086002:01:001:0514 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,218 га, то суд зважає на те, що вона набута відповідачем 21 серпня 2014 року на підставі ст. 118, 121 Земельного кодексу України, внаслідок безоплатної приватизації земельної ділянки, про що свідчить рішення сільської ради від 16.06.2014 (а.с. 73). Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Таким чином, земельна ділянка з кадастровим № 2622086002:01:001:0514 належить до особистої приватної власності чоловіка (відповідача по справі), який використав своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною влсністю пожружжя, на що вказав Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17. За вказаних обставин, підстав для здійснення поділу земельної ділянки з кадастровим № 2622086002:01:001:0514 суд не вбачає, оскільки вона є особистою власністю відповідача, та вважає за необхідне у цій частині позову відмовити. Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 521/11825/20. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначає позивачка в позовній заяві, при поділі спільного майна слід відступити від засади рівності часток подружжя, визнавши за нею право власності на 3/4 частки майна, оскільки відповідач не бере участі в утиманні дитини, хоча на підставі судового наказу з нього стягнуто аліменти на її утримання. На підтвердження ухилення відповідача від утримання дитини [PERSON] надає тільки судовий наказ від 23.08.2023, проте будь-яких інших доказів з приводу того, чи був пред`явлений такий виконавчий документ до примусового виконання, чи наявна заборгованість по сплаті аліментів, не долучає. Не зазначає позивачка і те, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, не наводить доказів з даного приводу, адже саме за таким розміром аліментів вона зверталася до суду з відповідною заявою, вважаючи його достатнім для утримання дочки. Тому суд вважає, що обставина по недотриманню обов`язку з утримання дитини є недоведеною, а відтак вона не може слугувати підставою для відступу від рівності часток при поділі спільного майна подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, стороною позивачки не доведено, будь-яких інших доказів на підтвердження цього не надано. При цьому суд звертає увагу, що у разі несплати відповідачем аліментів, позивачка має право на укладення договору в порядку ст. 190 СК України про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, земельну ділянку тощо). Таким чином, вирішуючи спір, суд, на підставі належним чином оцінених доказів та встановлених на їх підставі обставин, встановивши, що спірні житловий будинок та земельна ділянка для його обслуговування набуті у власність відповідача в період перебування у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для поділу вказаного майна шляхом визнання за кожною зі сторін права на 1/2 її частку, що відповідає положенням ч. 1 ст. 70 СК України, а позовні вимоги в цій частині задоволити частково. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату судового збору в розмірі 3746,68 грн, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (а.с. 6). При визначенні розміру сплати судового збору, позивачка виходила з того, що загальна вартість спірного майна складає 499557,00 грн, на 3/4 з яких вона претендує. Однак суд визнав за позивачкою право власності тільки на 1/2 частку житлового будинку (396677,00 грн) та земельної ділянки з кадастровим № 2622086002:01:001:0506 (97600,00 грн), відмовивши в решті вимог, тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 2471,39 грн ((396677,00 грн+97600,00 грн)/2*1%) сплаченого судового збору. Доказів на підтвердження понесення інших витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, позивачка не надала як і не заявила про намір подати такі докази. На підставі викладеного,

Outcome: approved