Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~Обласного комунального\~некомерційного підприємства\~«Чернівецька обласна\~клінічна лікарня»\~про скасування\~наказу про\~звільнення з\~посади,\~поновлення на\~роботі.\~Обгрунтовує позовні\~вимоги тим,\~що він,\~ є\~лікарем-анестезіологом,\~який працював\~у ОКНП\~«Чернівецька обласна\~клінічна лікарня»\~на посаді\~зовнішнього сумісника\~лікаря-анестезіолога\~у відділені анестезіології,\~інтенсивної терапії\~і полі\~травми.\~Зазначає,\~що був\~прийнятий на\~роботу з 01.09.2017 року на 0,5 ставки, за погодженням між лікарнею та Буковинським державним медичним університетом. Посилається на те, що 17.01.2025 наказом № 8-ЗВ його було звільнено за ст. 43-1 КЗпП України у зв`язку з переводом на посаду основного працівника, який не є сумісником, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку, підставою зазначено: виробничу необхідність, що на думку позивача є незаконним, оскільки ст. 43-1 КЗпП була виключена з законодавства у 2022 році. Вказує на те, що 24.01.2025, наказом № 10-ЗВ внесено зміни в попередній наказ , змінивши підставу звільнення на п.1 ст. 36 КЗпП України «угода сторін», з новою датою звільнення 20.01.2025. Позивач категорично заперечує, що надавав будь-яку згоду на звільнення за угодою сторін, відповідну заяву не писав. Також стверджує, що йому не було повідомлено підстав звільнення, а ознайомлений з наказом № 8-ЗВ він був лише 21.01.2025р. Вказує на те, що відповідачем складено акт від 23.01.2025р., яким працівниками відділу кадрів нібито зафіксовано його усну згоду на звільнення. Позивач вважає цей акт позивач вважає цей акт недостовірним, та складеним з метою врегулювання звільнення позивача у відповідності до чинного трудового законодавства. Просить визнати незаконним та скасувати наказ ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ, з урахуванням внесених змін наказом від 24 січня 2025 року № 10-ЗВ, згідно якого його, [PERSON] , звільнено із посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня»; поновити його, [PERSON] , на 0,1 посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» з 20 січня 2025 року (з дня звільнення); та стягнути з ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня 2025 року по день ухвалення судового рішення з подальшим відрахуванням податків і інших обов`язкових платежів у розмірі у розмірі 7804,30 грн. Покласти на відповідача понесені судові витрати. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.02.2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відзиву на позов до суду не надходило. Позивач [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Усманов М.А. в судовому засіданні повністю підтримали позов з підстав викладених у позовній заяві та, відповідно просили позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Представник відповідача ОКНП Чернівецька обласна клінічна лікарня», за довіреністю Чемерис Ю.П. у судовому засіданні вимоги викладені в позові заперечувала, однак в ході вступного слова у поясненнях визнала, що [PERSON] було незаконно звільнено із займаної посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня». Просила ухвалити рішення суду на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в межах заявлених вимог, заслухавши позицію сторін їх представників, зважає на наступне. Положеннями\~ст. 4 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.ст.12,13,81\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Досліджені докази та застосовані норми права. Судом, належними та допустимими доказами установлено, що [PERSON] , [INFO] , в 2001 році закінчив Буковинську державну медичну академію і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджується Диплом з відзнакою серії [NUMBER] від 22 червня 2001 року (а.с.17 на звороті). [PERSON] 23 червня 2003 року атестувався на визначення знань та практичних навиків в атестаційній комісії при Буковинській державній медичній академії і наказом по Буковинській державній медичній академії від 27 червня 2003 року за № 95/4-І йому присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю анестезіологія, що підтверджується Сертифікатом № 1667 лікаря-спеціаліста (а.с.18). З 03 грудня 2003 року по 02 грудня 2005 року позивач [PERSON] навчався у клінічній ординатурі при Буковинському державному медичному університеті і закінчив повний курс за спеціальністю «анестезіологія», що підтверджується Посвідченням № 636 від 05 грудня 2005 року (а.с.18 на звороті). Як вбачається із трудової книжки Серії [NUMBER] від 10.08.2002 року, 01 лютого 2006 року [PERSON] прийнято на роботу на 0,25 ставки на посаду лікаряанестезіолога для забезпечення анестезіології та інтенсивної терапії та на 0,25 ставки на посаду лікаря-анестезіолога для надання екстреної медичної допомоги відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії в Обласне комунальне некомерційне підприємство «Чернівецька обласна клінічна лікарня». З 23 липня 2007 року [PERSON] переведено з 0,5 ставки на 0,75 ставки посадового окладу на посаду лікаря-анестезіолога відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії, з 09 серпня 2017 року з 0,75 ставки на 1,0 вакантної ставки. 31 серпня 2017 року [PERSON] звільнений із займаної посади лікаря-анестезіолога ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» за власним бажанням у відповідності до статті 38 КЗпП України. З 01 вересня 2017 року [PERSON] прийнятий на роботу в Буковинський державний медичний університет на посаду асистента кафедри анестезіології та реаніматології за строковим трудовим договором (а.с.11 на звороті - 17). Наказом № 52-ПР ОКУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» (до перейменування на ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня») [PERSON] з 01 вересня 2017 року зараховано по зовнішньому сумісництву на 0,5 ставки лікарем-анестезіологом відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії (а.с.19). Витягом з наказу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 25 травня 2022 року № 76-К [PERSON] переведено з 0,5 ставки на 0,1 ставки лікаря анестезіолога підрозділу анестезіології, інтенсивної терапії і полі травми, підстава виробнича необхідність (а.с.19 на звороті). Витягом з наказу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 08 липня 2022 року № 105- К [PERSON] переведено з 0,1 ставки на 0,5 ставки, підстава заява (а.с.20). Витягом з наказу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 09 грудня 2022 року № 184-К [PERSON] переведено з 0,5 ставки на 0,1 ставки, підстава заява (а.с.20 на звороті). Розпорядженням Чернівецької обласної державної адміністрації від 18 червня 2020 року № 547-р [PERSON] нагороджено почесною відзнакою « [PERSON] ». Розпорядженням Чернівецької обласної ради від 02 грудня 2020 року №216-н [PERSON] нагороджено почесною відзнакою «За заслуги перед [PERSON] ». (а.с.21). Указом Президента України від 18 червня 2021 року № 257/2021 [PERSON] присвоєно почесне звання «Заслужений лікар України» (а.с.21 на звороті). 02 червня 2021 року [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Дитяча анестезіологія», що підтверджується Сертифікатом №6611 лікаря-спеціаліста (а.с.22). Наказом №8-ЗВ від 17 січня 2025 року Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» [PERSON] звільнено із займаної посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми з 17 січня 2025 року по ст. 43-1 КЗпП України, у зв`язку з переводом на посаду основного працівника, який не є сумісником, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку. Підставою зазначено: виробничу необхідність (а.с.23). 10 лютого 2025 року адвокатом Усмановим М.А., в інтересах [PERSON] , направлено адвокатський запит до ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня`щодо надання документів та інформації стосовно [PERSON] , зокрема що стосуються матеріалів його трудової справи (а.с.23 на звороті 25). Наказом № 10-ЗВ від 24 січня 2025 року «Про внесення змін до наказу ОКНП«Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ» змінено правову підставу звільнення позивача, замість ст. 43-1 КЗпП України зазначено п. 1 ст. 36 КЗпПУ та відповідно звільнено позивача [PERSON] з 20 січня 2025 року із займаної посади, за угодою сторін, що також вбачається з акту від 23.01.2025 року, згідного якого в присутності старшого інспектора відділу кадрів Людмили Гончар, т.в.о. заступника генерального директора відділу кадрів Василя Губки, інженера-програміста [PERSON] , нібито при усній розмові, лікар-анестезіолог [PERSON] , дав згоду щодо звільнення його по п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.25 на звороті - 26). Згідно довідки №39 від 11.02.2025 року, [PERSON] за період з січня 2024 р. по січень 2025 р. нараховано заробітню плату в розмірі 45\~561,92 грн. Також позивачем надано табель робочого часу за період січень грудень 2024 року (а.с.26 на звороті, 32-33). 13 червня 2022 року між Обласним комунальним некомерційним підприємством «Чернівецька обласна клінічна лікарня» та Буковинським державним медичним університетом укладено договір про співпрацю №12, та надано Погодження керівника закладу охорони здоров`я на надання допомоги пацієнту науково-педагогічними працівниками від 24.10.2024 року (а.с.58-60). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5- 1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи. Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу (стаття 102-1 КЗпП України. Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (частина перша статті 21 КЗпП України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця визначено в статтях 40, 41, 43, 43-1 КЗпП України. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Так, припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Як встановлено судом, наказом №8-ЗВ від 17 січня 2025 року Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» [PERSON] звільнено із займаної посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми з 17 січня 2025 року по ст. 43-1 КЗпП України, у зв`язку з переводом на посаду основного працівника, який не є сумісником, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку. Підставою зазначено: виробничу необхідність. При цьому, згідно пояснень позивача, начальник відділу кадрів ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» Наталя Павлюк, 17 січня 2025 року декілька разів телефонувала позивачу та наполягала написати заяву про звільнення за власним бажанням, однак позивач категорично відмовився. Наведене не було заперечено представником відповідача у судовому засіданні. Як пояснив позивач, 24 січня 2025 року т.в.о. начальника відділу кадрів Василь Губка прийшов до нього в кабінет і просив написати заяву на звільнення за власним бажанням або за угодою сторін. [PERSON] категорично відмовився, оскільки не мав наміру звільнятися. Позивач в суді при дачі показів, зазначив, що із наказом про звільнення він ознайомився тільки 21 січня 2025 року, коли підійшов у відділ кадрів, щоб з`ясувати причини та підстави звільнення та ознайомитись із наказом, який надійшов у відділення анестезіології, про що позивача повідомив завідувач відділення. Причини та підстави звільнення позивачу не повідомлялися. 27 січня 2025 року позивачу стало відомо про новий наказ про його звільнення від 24 січня 2025 року за угодою сторін, про який позивача до цього ніхто не повідомляв, у зв`язку з чим позивач і звернувся за правовою допомогою та в подальшому до суду для захисту та поновлення порушених прав. Окрім наведеного, судом встановлено, що згідно наказу № 10-ЗВ від 24 січня 2025 року «Про внесення змін до наказу ОКНП«Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ» вбачається, що відповідач вносячи зміни до наказу про звільнення від 17 січня 2025 року, змінює правову підставу звільнення позивача, замість ст. 43-1 КЗпП України зазначає п. 1 ст. 36 КЗпПУ та відповідно звільняє [PERSON] з 20 січня 2025 року із займаної посади, за угодою сторін. Однак, позивач категорично не погоджується із наказом Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» (код ЄДРПОУ: 43288621) від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ із внесеними до нього змінами наказом від 24 січня 2025 року № 10-ЗВ, про звільнення [PERSON] з посади лікаря-анестезіолога (зовнішнього сумісника) відділення анестезіології, інтенсивної терапії і полі травми, та вважає його незаконним та таки, що підлягає скасуванню. Згідно з ч. 1\~ст. 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З матеріалів справи, вбачається, що відповідач на підтвердження згоди позивача на звільнення із займаної посади за угодою сторін надає Акт від 23 січня 2025 року, згідного якого в присутності старшого інспектора відділу кадрів [PERSON] , т.в.о. заступника генерального директора відділу кадрів Василя Губки, інженера-програміста [PERSON] , нібито при усній розмові, лікар-анестезіолог [PERSON] , дав згоду щодо звільнення його по п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При цьому, суд звертає увагу на те, що зазначений акт не може вважатися достовірним та достатнім доказом по справі. Будь-яких інших доказів на підтвердження законності та обґрунтованості вказаного наказу відповідачем не надано та матеріли справи не містять. З урахуванням того, що позивач заперечує свою згоду на звільнення, яка вказується в наказі, відсутні будь-які інші підтвердження домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, відсутні докази волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Наказом №8-ЗВ від 17 січня 2025 року Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» [PERSON] звільнено із займаної посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми з 17 січня 2025 року по ст. 43-1 КЗпП України, у зв`язку з переводом на посаду основного працівника, який не є сумісником, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку. Підставою зазначено: виробничу необхідність. Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон України № 2352-IX, дата набрання чинності - 19 липня 2022 року) внесені зміни, зокрема, до Кодексу законів про працю України: абзац четвертий частини першої статті 43-1, який передбачав таку підставу розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, як звільнення сумісника у зв`язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником, було виключено. Викладене свідчить про те, що звільнення позивача [PERSON] із займаної посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога є незаконним, у зв`язку з тим, що трудове законодавство, яке чинне на час виникнення спірних правовідносин, не містить норм щодо звільнення з роботи працівника, який працює за сумісництвом, у зв`язку з прийняттям на цю роботу працівника, який не є сумісником. З аналізу викладеного, та встановлених судом обставин, можна дійти до висновку, що відповідач першочергово намагався звільнити позивача саме згідно норм трудового законодавства, які дозволяють розірвати трудовий договір з ініціативи роботодавця. Як встановлено судом, позивач не погоджувався на звільнення, однак незважаючи на це, наказом № 10-ЗВ від 24 січня 2025 року «Про внесення змін до наказу ОКНП«Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ» відповідач вніс зміни до наказу про звільнення від 17 січня 2025 року, та повністю змінив правову підставу звільнення позивача, зазначивши замість ст. 43-1 КЗпП України - п. 1 ст. 36 КЗпПУ (звільнення за угодою сторін). Суд зауважує на тому, що представником відповідача ОКНП Чернівецька обласна клінічна лікарня», за довіреністю Чемерис Ю.П., у судовому засіданні не було спростовано встановлених судом обставин, зокрема щодо незаконності винесеного наказу щодо звільнення позивача від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ із внесеними до нього змінами наказом від 24 січня 2025 року № 10-ЗВ, про звільнення [PERSON] з посади лікаря-анестезіолога (зовнішнього сумісника) відділення анестезіології, інтенсивної терапії і політравми. Так, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Відтак, належним чином оформленою є угода, що оформлена між сторонами шляхом подання працівником заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення та згоди роботодавця на його звільнення шляхом видачі відповідного наказу. Однак, такої заяви матеріали справи не містять, та як вбачається з акту складеного в присутності працівників кадрової служби ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» про нібито усне погодження позивачем щодо його звільнення за угодою сторін, інших доказів волевиявлення позивача немає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів існування волевиявлення позивача [PERSON] на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, що свідчить про те, що звільнення позивача [PERSON] проведено із порушенням вимог КЗпП України, а отже наказ ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ, з урахуванням внесених змін наказом від 24 січня 2025 року № 10-ЗВ, яким позивача звільнено, є незаконним та підлягає скасуванню. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач був звільнений з роботи незаконно, у зв`язку з чим є підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 2 ст.\~235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Дана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 14.09.2016 р. за справою № 6-419 цс 16. Судом доведено і сторонами не заперечувалося, що [PERSON] звільнено із займаної посади спірним Наказом № 10-ЗВ від 24 січня 2025 року «Про внесення змін до наказу ОКНП«Чернівецька обласна клінічна лікарня» від 17 січня 2025 року № 8-ЗВ» з 20 січня 2025 року, за угодою сторін. Отже, розрахунковий період становить з 20 січня 2025 року по день ухвалення судового рішення, тобто 08 квітня 2025 року. Згідно довідки про доходи N? 39 від 11 лютого 2025 року виданої ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» заробітна плата [PERSON] на 0,1 посади зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми за листопад 2024 року склала - 2931,27 грн.; за грудень 2024 року - 2931,27 грн. У відповідності до табелю обліку робочого часу в листопаді 2024 року позивачем [PERSON] відпрацьовано 16 годин, в грудні 2024 року - 16 годин. Відповідно п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід виходити з розрахунку щоденного середнього заробітку, який складає 183,20 грн., оскільки 2931,27 грн. /16 год. = 183,20 грн. Отже, з 20 січня 2025 року по 20 лютого 2025 року вимушений прогул становить 1 календарний місяць, тобто 16 год.; з 21 лютого 2025 року по 20 березня 2025 року вимушений прогул становить один календарний місяць, тобто 16 год.; з 21 березня 2025 року по 08 квітня 2025 року вимушений прогул становить 19 календарних днів, тобто 2/3 місяця. 2/3 від 16 годин становить 10.6 год. (16:3*2=10,6). 16 год. + 16 год. + 10.6 год. = 42,6 год. Тобто, вимушений прогул позивача [PERSON] на посаді зовнішнього сумісника лікаря-анестезіолога відділення анестезіології, інтенсивної терапії та політравми за період з 20 січня 2025 року по 08 квітня 2025 року складає 42,6 год. Таким чином, розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 7804,30 грн., оскільки 183,20 грн. (щоденний середній заробіток) х 42,6 год. (час вимушеного прогулу) = 7804,30 грн. Отже, з відповідача ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 20 січня 2025 року по 08 квітня 2025 року, з подальшим відрахуванням податків і інших обов?язкових платежів, в сумі 7804,30 грн. (сім тисяч вісімсот чотири гривні 30 коп.) Щодо понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд, звертає увагу на те, що позивач [PERSON] звільняється від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» в дохід держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. Згідно положень\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із проведенням експертизи. Відповідно до\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 8\~ст.141\~ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Усмановим М.А. 10 лютого 2025 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с.43-44). Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність). При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Позивачем [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 10 лютого 2025 року, актом виконаної роботи (юридичних послуг) від 08.04.2025 року, сплачено адвокату\~кошти у\~сумі 40\~000\~грн.,\~ що підтверджується платіжною інструкцією №KKHP-XEMC-A4K1-XK7H від 08.04.2025 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаними вище доказами підтверджено надання адвокатом Усмановим М.А. послуг з\~професійної правничої\~допомоги позивачу\~ [PERSON] \~на підставі\~договору про\~надання правової\~допомоги від 10.02.2025 року. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи докази подані позивачем на підтвердження отримання правничої допомоги, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 40 000,00 гривень є доведеним та обґрунтованим, а також таким, що підтверджується поданими доказами. Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1\~ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. У відповідності до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини\~вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі та

Outcome: approved