Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №198614 від 30.06.2021 у розмірі 20800 грн. та судовий збір у розмірі 3028 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань та не погашає заборгованість за вказаним договором, що є підставою для позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 03.09.2024 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 38). 07.11.2024 представником позивача подано до суду заяву, в якій він просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн (а.с. 50-58). 19.12.2024 представником відповідача подано до суду відзив, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову, а у разі задоволення позову розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців. Представник відповідача зазначив, що згідно виписки, наданої банком вбачається, що після спливу строку кредитного договору, банк продовжував протиправно нараховувати відсотки. На думку представника відповідача, заявлені позивачем до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 10500 грн підлягають зменшенню судом, враховуючи те, що справа не має публічного інтересу, належить до категорії незначної складності, має невелику ціну позову, правові позиції у цій категорії справи усталені, у зв`язку з чим у адвоката не було необхідності вивчати додаткові норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини (а.с. 59-64). 13.01.2025 представник позивача скориставшись своїм правом надіслав до суду письмові пояснення, в яких звертає увагу суду на те, що постановою Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, зокрема, зазначено, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с. 66-72). Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак від представник позивача звернувся із клопотанням про розгляд справи без його участі. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.06.2021 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 198614 з додатком № 1 до цього договору (а.с. 10-13, 29). Вказаний договір укладено шляхом надсилання вказаним товариством відповідачу на його мобільний телефон та використання останнім одноразового ідентифікатора СL6672, що підтверджується довідкою про ідентифікацію ТОВ «ЗАЙМЕР» (а.с. 30). Згідно з п. 1.1 умов вищевказаного кредитного договору ТОВ «ЗАЙМЕР» зобов`язалось надати відповідачу кредит в розмірі 4000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором. При цьому, п.п. 1.2, 1.3, 1.4 вищевказаного кредитного договору, визначено, що строк кредиту становить 30 днів; стандартна процентна ставка становить 2 % на добу або 730 % річних; кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Згідно інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн» № 2881/05 від 20.05.2024 ТОВ «Платежі Онлайн», як технологічним оператором платіжних послуг на сайті Торговця на сайті CLY.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» проведена успішна транзакція №32506-53254-11134 на суму 4000 грн., дата та час повернення 2021-06-30 18:02:08, номер платіжної картки [NUMBER] , емітент платіжної картки PTIVAT BANK, код авторизації 619776, опис видача кредита № [NUMBER] (а.с. 31). Судом також встановлено, що 17.02.2022 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-17/02/2022 відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за яким відступило позивачу за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №198614 від 30.06.2021 (а.с. 8, 21-24). Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором №198614 станом на 25.06.2024 заборгованість складає 20800 грн, у тому числі 4000,00 грн прострочене тіло, 16800 грн прострочені відсотки (а.с. 7). 21.05.2024 позивачем було направлено відповідачу вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором № 198614 (а.с. 16, 25, 26). Встановленим фактам відповідають цивільні правовідносини. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України). З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про існування факту укладення договору про надання фінансового кредиту від 30.06.2021 між відповідачем та відповідною фінансовою установою, а також невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу. За приписами\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору № 198614 від 30.06.2021. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому\~встановлення обставин,\~за яких\~цей правочин\~може бути\~визнаний недійсним\~(оспорюваний)\~за відсутності\~оспорення або\~визнання його\~недійсним у\~встановленому законом\~порядку,\~не входить\~у межі\~дослідження під\~час розгляду\~справи про\~стягнення заборгованості\~за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному\~статтею 204 ЦК України. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1\~ст. 611 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України\~передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.\~514\~ЦК\~України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст.\~516\~ЦК\~України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст.\~1077\~ЦК\~України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею 1078 ЦК України\~передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до статей 1080, 1084 ЦК України\~договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Відповідно до ст. 514, ч. 1 ст. 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що [PERSON] повернув кредитні кошти, отримані ним на підставі вищевказаного договору, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 20800 грн. Доводи представника відповідача відносно того, що позивачем нараховано відсотки поза межами строку кредитування, визначеному умовами договору від 30.06.2021, а саме після 29.07.2021, не заслуговують на увагу за наступних підстав. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. При цьому, між сторонами в п. 1.2 договору від 30.06.2021 було обумовлено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 29.07.2021, але в будь-якому випадку договір діє до повного його виконання сторонами. Щодо клопотання представника відповідача про надання розстрочки для погашення боргу суд зазначає наступне. Згідно з п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Суд акцентує увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Також згідно з ч. 5 ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Представником відповідача не додано жодного доказу чи посилання на доказ, які б підтверджували наявність підстав для розстрочення виконання рішення суду, а лише зазначено про запровадження воєнного стану в Україні, тому суд дійшов висновку, що таке клопотання не підлягає задоволенню. Представник позивача при зверненні до суду з даним позовом також просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 50-52). Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя\~статті 137 ЦПК України) Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 статті 141 ЦПК України). 29.12.2023 між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В. укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 14-15). Згідно акту про отримання правової допомоги від 04.11.2024 адвокатом Пархомчуком С.В. надано ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» у справі за його позовом до [PERSON] професійну правничу допомогу на загальну суму 10500 грн. (а.с. 54, 57, 58). Відповідно до ч. 3ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною четвертою, п`ятою статті 137 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved