Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя суду з позовом до\~ [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що сторони перебували у шлюбі з 14.02.2014. 29.11.2016 сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2022 шлюб між сторонами розірвано. Сторони не можуть дійти з годи щодо поділу вищезазначеної квартири у позасудовому порядку, оскільки відповідач заперечує наявність у позивача прав на неї. З огляду на викладене, позивач просив суд визнати вищезазначену квартиру об`єктом права спільної сумісної власності сторін та визнати за ним право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири. Ухвалою судді від 06.01.2025 позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення вказаних в ухвалі судді недоліків. 13.01.2025 позивачем усунуті недоліки позовної заяви шляхом подання до суду позовної заяви, яка за формою та змістом відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 175-177 ЦПК України. У позовній заяві, поданій 13.01.2025 позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Ухвалою судді від 17.01.2025 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов. 17.02.2025 представником відповідача адвокатом Вельможком О.О. поданий відзив, в якому представник відповідача заперечував проти позову. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. Згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, доходи сторін, за час їх перебування у шлюбі, не дозволяли їм накопичити достатню для придбання спірної квартири суму грошових коштів. Зазначене вище спростовує доводи позивача щодо придбання квартири за спільні кошти сторін. [PERSON] є рідною бабою відповідачки, та ніколи нічого їй не продавала. За час шлюбу сторони придбали три транспортні засоби, які позивач в подальшому продав без згоди відповідачки з метою приховати від поділу спільного майна подружжя на суму 386805,35 грн. Також відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в загальному розмірі 32716,50 грн. З огляду на викладене, представник відповідачки вважав, що наявні підстави для зменшення частки відповідача при поділі спірної квартири з урахуванням приписів ч. 2 ст. 70 СК України. 27.02.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, в якому останній відхилив заперечення представника відповідача, зазначивши, що доводи відповідача щодо недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири спростовуються постановою Запорізького апеляційного суду від 26.03.2024 у справі № 335/4589/22, якою у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним (удаваним) відмовлено. Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі. Отже, твердження відповідача, що [PERSON] не продавала спірну квартиру не відповідають дійсності та спростовуються обставинами встановленими у вищезазначеній постанові Запорізького апеляційного суду. Доводи відповідачки про наявність у позивача заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки відомості про позивача як батька дитини виключені з актового запису про її народження через те, що він не є біологічним батьком дитини. Крім того, 24.02.2025 позивач сплатив заборгованість за аліментам у повному обсязі. Щодо доводів представника відповідача про те, що позивач приховав спільне майно у вигляді транспортних засобів, представник позивача зазначив, що на розгляді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа № 335/2077/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому [PERSON] просить стягнути з [PERSON] компенсацію за відчужені автомобілі. Інших заяв по суті справи сторони не подавали. Ухвалою суду від 17.03.2025 закрито підготовче провадження в справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Сторони в судове засідання не заявилися, причин неявки суду не повідомляли. Представником позивача в судовому засіданні підтримав позов та звернувся до суду із заявою, в якій повідомив, що має намір подати докази про розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві. Крім того зазначив, що всі докази подані позивачем із порушенням строків, визначених ч. 2 ст. 83 ЦПК України, у зв`язку із чим суд не може прийняти їх до розгляду. Позивачем не надано суду доказів набуття відповідачем права власності за спірну квартиру, що є самостійною підставою для відмови в позові за недоведеністю. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 14.02.2014 Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №21. 29.11.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрована в реєстрі за № 9653 заява [PERSON] про надання згоди його дружині [PERSON] на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири за [ADDRESS] (а.с. 24). 29.11.2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. зареєстрований в реєстрі за № 9654 (а.с. 20 23). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2022 у справі № 335/4232/22 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 33 - 36). Відомості щодо укладення сторонами шлюбного договору матеріали справи не містять. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певних об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 401/1221/16-ц, від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 728/1170/16-ц, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17. Відповідачем вищезазначена презумпція не спростована. Отже, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної\~власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Частинами 1, 2 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і\~чоловік мають\~право на\~поділ майна,\~що належить\~їм на\~праві спільної\~сумісної власності,\~незалежно від\~розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Абзацем 2 ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що у разі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою\~статті 70\~СК України\~встановлено,\~що у\~разі поділу\~майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23) вказано, що: «невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи. Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19)). Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)). Сімейний кодекс України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя. Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України). Законодавець у ч. 2 ст. 10 СК України передбачив орієнтовний перелік негативних обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя. Відповідачем існування вищезазначених негативних обставин не доведено. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що такою обставиною є заборгованість позивача зі сплати аліментів на утримання дитини - [PERSON] , оскільки рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2024 у справі № 332/1618/22, яке набрало законної сили 06.08.2024, з актового запису про народження зазначеної дитини виключені відомості про позивача як батька у зв`язку з тим, що позивач не є її біологічним батьком. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дітини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримати дитину, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Суд також відхиляє доводи представника відповідача про те, що розмір частки позивача в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру має бути зменшений з огляду на продаж останнім транспортних засобів, що набуті у шлюбі, без згоди [PERSON] , вчинений з метою приховування від поділу майна подружжя, оскільки відповідачем не доведено, що зазначені транспортні засоби були об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, судом встановлено, що спір про поділ вищезазначених транспортних засобів вирішується Орджонікідзевським районний судом м. Запоріжжя у справі № 335/2077/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення з відповідача грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна, а саме транспортних засобів: Hyundai Accent, 2011 року випуску,\~Ford Transit, 2006 року випуску, Daewoo Lanos, 2005 року випуску. Провадження у вищезазначені справі зупинено до вирішення іншої справи за № 332/5565/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору перша філія Приватного підприємства «Корінтія», про визнання правочину недійсним, повернення транспортного засобу та визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що розглядається в порядку цивільного судочинства Заводським районним судом м. Запоріжжя. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з частиною шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 37). Тому він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у всіх судових інстанціях. Відомостей щодо наявності у відповідачки пільг зі сплати судового збору матеріали справи не містять. Отже, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] , а останній був звільнений від сплати судового збору за його подання, то з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір, що підлягав сплаті за подання позивачем позову у розмірі 4234,85 грн. Представник позивача до закінчення судових дебатів звернувся до суду із заявою про намір подати докази щодо розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про зазначені судові витрати.

Outcome: approved