Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Представник позивача ТОВ «КЛТ Кредит» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 грудня 2023 року між ТОВ «КЛТ Кредит» і [PERSON] в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі інтернет https://kltcredit.com.ua та підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», укладено кредитний договір № 2539, за умовами якого, відповідач отримала кредитні кошти в сумі 6 000 грн., строком на 365 днів (до 28 грудня 2024 року) шляхом переказу на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ КБ «Приватбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожний день користування (912,5% річних). Всупереч умовам кредитного договору відповідач порушила взяті на себе зобов`язання та своєчасно не сплатила нараховані відсотки в зв`язку з чим виникла заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом починаючи з 29 грудня 2023 року. Вказує на звернення стягнення виключно на прострочені до оплати проценти за користування кредитом за період з 29 грудня 2023 року по 16 листопада 2024 року, в сумі 48 450 грн. На підставі викладеного, представник позивача звернувся з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «КЛТ Кредит» заборгованість за кредитним договором № 2539 від 29 грудня 2023 року по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 48 450 грн. за період з 29 грудня 2023 року по 16 листопада 2024 року, а також судові витрати у розмірі 3 028 грн. і витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у АТ КБ «Приватбанк». 05 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «КЛТ Кредит» про визнання частково недійсними положень кредитного договору. Представник позивача сформував у системі «Електронний суд» клопотання, в якому просив розглянути справу за відсутності представника ТОВ «КЛТ Кредит» за наявними в матеріалах справи документами, проти заочного рішення не заперечував. Від відповідача до суду надійшла заява в якій вона просила розглянути справу без її участі та визнала позовні вимоги не у повному обсязі лише в частині тіла та початкових відсотків. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29 грудня 2023 року між ТОВ «КЛТ Кредит» та [PERSON] в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «КЛТ Кредит» було укладено кредитний договір №2539, який було підписано відповідачем шляхом використання електронного цифрового підпису з одноразовим ідентифікатором. Відповідно до його умов відповідач отримала кредитні кошти в сумі 6 000 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, шляхом переказу на платіжну карту № [NUMBER] , зі сплатою 2,5% від суми кредиту за кожний день користування (912,5% річних). Строк надання кредиту 365 днів, зі сплатою кредиту в кінці строку користування згідно з додатком №1 до договору, а також періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 17 днів (а. с. 7-10). Перерахування грошових коштів відповідачу 29 грудня 2023 року у сумі 6 000 грн. на платіжну картку № [NUMBER] підтверджується підтверджується копією квитанції платіжного сервісу FONDY № 714239988 від 29 грудня 2023 (а. с. 13). \~ \~ \~ \~Як вбачається з інформації, наданої АТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду, на ім`я [PERSON] у банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку 29 грудня 2023 року здійснено переказ коштів на суму 6 000 грн. (а. с. 53-54). Більш того, відповідно до наданого ТОВ «КЛТ Кредит» детального розрахунку заборгованості за договором про надання кредиту №2539 від 29 грудня 2023 року, станом на 16 листопада 2024 року, сума заборгованості [PERSON] за вказаним договором становить 54 450 грн., з яких: строкова заборгованість за сумою кредиту - 6 000 грн., прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом - 48450 грн. (а. с. 14-17). Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. У статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 2 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) і договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно із ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг в доведенні своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що існування заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором №2539 від 29 грудня 2023 року в заявленому позивачем розмірі підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а відповідачем не було надано суду заперечень та власного розрахунку з метою спростування обґрунтованості заявлених позовних вимог. Також судом враховано, що позивачем заявлено позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитом станом на 16 листопада 2024 року в сумі 48 450 грн., що передбачено вимогами діючого законодавства України. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовна заява ТОВ «КЛТ Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3 028 грн. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат на правову допомогу, що підтверджуються договором № 16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16 вересня 2024 року, який укладений між ТОВ «КЛТ Кредит» та ФОП Руденком К.В., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2412 від 23 жовтня 2018 року, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області №18 від 23 жовтня 2018 року; актом приймання-передачі наданих послуг №1 від 23 вересня 2024 року до договору № 16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16 вересня 2024 року; витягом з реєстру №1 від 23 вересня 2024 року до акту приймання-передачі наданих послуг №1 до договору № 16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16 вересня 2024 року, яким визначено перелік проведеної роботи на загальну суму 10 000 грн.; платіжною інструкцією №554 від 27 вересня 2024 року про сплату ФОП [PERSON] згідно договору №16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16 вересня 2024 року грошових коштів у розмірі 100 000 грн. (а. с. 30-36). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 10 000 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Крім того справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, сторони до суду не з`являлися, а отже не відноситься до складних справ. Однак, враховуючи, що рішенням суду позов було задоволено, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу і тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до суми 2 000 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Outcome: approved