Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 29.06.2021 позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою, яка у подальшому була уточнена, до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Тетяна Сергіївна про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.04.1995 між ним та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис № 384 від 28.04.1995. Від шлюбу мають доньку, [PERSON] . Під час шлюбу з [PERSON] ними було набуте нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення І поверху літ.А-9, А', загальною площею 90 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі продажу від 20.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. Вищевказане нерухоме майно було оформлено на його дружину [PERSON] , однак є спільною сумісною власністю. На підставі договору дарування нерухомого майна від 26.06.2020, запис у реєстрі правочинів № 698, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С., позивачем разом з відповідачем [PERSON] вищевказане нерухоме майно було передано відповідачці [PERSON] у дар. У подальшому, внаслідок недбайливого ставлення [PERSON] до майна, отриманого у дар, неодноразово виникала загроза його втрати. [PERSON] фактично з 2019 року проживає в Республіці Чехія, в м. Запоріжжя з`являється один-два рази на рік. [PERSON] не приймає участі у користуванні нерухомим майном, не сплачує рахунки щодо утримання подарованого майна, не приймає участі у користуванні зазначеним майном та фактично не користується подарованим майном. Тягар утримання подарованого майна в повній мірі покладено на позивача. В травні 2021 року [PERSON] планувала продати подароване майно. Однак, позивач заперечує, оскільки здійснює догляд за ним, сплачує рахунки на його утримання. Позивач звернувся з пропозицією до відповідачів про скасування договорів дарування в нотаріальному порядку за згодою сторін, однак дана пропозиція була ними проігнорована. Відповідачка [PERSON] ігнорує будь-які пропозиції позивача. Фактично з моменту укладення договору дарування не відбулося передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Позивач продовжує утримувати майно в належному стані та піклуватись про його збереження після укладення договору дарування. Таким чином, сторонами правочину не вчинено жодної дії на його реальне виконання, що додатково підтверджує факт відсутності вільного волевиявлення позивача під час надання згоди на укладення правочину. Вказав, що надаючи згоду на укладення договору дарування помилявся щодо предмету договору який укладено між [PERSON] та [PERSON] , вважаючи, що між відповідачами буде укладено договір довічного утримання на його користь, оскільки майно передане в дар належало йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Окрім іншого, [PERSON] в позовній заяві вказав, що в день укладення спірного правочину, відповідачки уклали між собою акт прийому-передачі, згідно якого сторони склали цей акт на підставі попередньої домовленості щодо подальшого нотаріального укладення договору дарування спірного майна про наступне: [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла спірне майно, та в той же день [PERSON] отримала комплект ключів від цього майна, [PERSON] видала на ім`я [PERSON] довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Білою Т.С. щодо права вчиняти договори купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди, тощо, а також одержувати належне [PERSON] все майно, включаючи грошові суми. Такі дії свідчать про те, що спірне майно фактично не вибуло із володіння, користування, розпорядження відповідача [PERSON] , проте вибуло із режиму спільного майна подружжя, набутого у шлюбі. Вказав, що [PERSON] укладаючи, спонукаючи його на укладення спірного правочину знала про наявність зазначених обставин, проте якби він володів цією інформацією, не вступив в у правовідносини, невигідні для нього. Посилаючись на викладені обставини, просить: визнати недійсним зареєстрований в реєстрі за № 698 договір дарування нерухомого майна від 26.06.2020, а саме нежитлового приміщення І поверху літ.А-9, А', загальною площею 90 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. Рух справи. Позиція учасників справи. Ухвалою судді від 05.07.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.07.2021 задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на спірний об`єкт нерухомого майна. Ухвалою суду від 22.09.2021 задоволено клопотання представника відповідача, витребувано докази у справі, а саме у приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Білої Т.С. належним чином засвідчені копії документів нотаріальної справи за договором дарування об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення І поверху літ. А-9, А`, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приміщення 12 від 26.06.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №698. Ухвалою суду\~від 18.10.2021\~задоволено клопотання\~представника відповідача\~про витребування\~доказів,\~витребувано докази\~у справі,\~а саме у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Білої Т.С. копії документів, долучених до договору дарування об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення І поверху літ.А-9, А`, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 26.06.2020 року, зареєстрованого за №698, а саме, засвідчену копію заяви про надання згоди [PERSON] на дарування вказаного об`єкту нерухомості. Ухвалою суду від 16.12.2021 задоволено клопотання представника позивача, витребувано докази у справі, а саме у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Білої Т. С. належним чином засвідчену копію довіреності, зареєстрованої в реєстрі 26.06.2020 року за № 700, виданої [PERSON] на розпорядження всім майном на ім`я [PERSON] , а також інформацію чи скасована ця довіреність [PERSON] на теперішній час. Ухвалою суду від 23.08.2022 у задоволенні клопотань відповідачів про зупинення провадження відмовлено, підготовче судове засідання відкладено. 07.03.2023 підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті, про що постановлено ухвалу з занесенням до протоколу судового засідання. Ухвалою суду від 08.08.2024 відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про зупинення провадження справі. Позивач [PERSON] 01.08.2023 в судовому засіданні пояснив, що за період перебування у шлюбі з [PERSON] вони придбали майно, а саме будинок та автомобілі. Дружина постійно працювала. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , яка спочатку навчалась в м. Киїєві, потім переїхала до Чехії, де навчалась два роки, а він оплачував її навчання. Після закінчення навчання донька залишилась в Чехії, відкрила свій бізнес та працювала. У 2020 році [PERSON] переїхала до України. [PERSON] мала проблеми зі здоров`ям, оскільки донька їй допомагала в роботі, [PERSON] запропонувала подарувати все майно доньці. Після того, як договори дарування було укладено, [PERSON] подала на розлучення. Стверджує, що йому було відомо, що [PERSON] написала довіреність ще до того, як він подарував майно доньці, але така довіреність не була оформлена в його присутності. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити ( а.с.144-147, т.3). Представник позивача адвокат Шоніна О.В. у судовому засіданні 01.08.2023 суду пояснила, що позивач намагався вирішити спір в позасудовому порядку за умови, що відповідачі придбають хоча б однокімнатну квартиру позивачу, оскільки з власного будинку його виселили. Між тим, відповідачі на вказану пропозицію не погодились. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] просили в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Касьяненко Г.О. проти позовних вимог заперечила, просила у їх задоволенні відмовити. 04.08.2021 до суду подала відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що на підставі договору дарування нерухомого майна від 26.06.2020 [PERSON] набула право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення І поверху літ.А-9, А', що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на подароване майно було зареєстровано 26.06.2020, тобто у [PERSON] у законному порядку виникло право власності на подароване нерухоме майно. Не погоджується з твердженням позивача про те, що факт проживання [PERSON] в Республіці Чехія є підставою для визнання договору недійсним, оскільки відповідно до норм чинного законодавства на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Вказала, що твердження позивача про те що з моменту укладення договору дарування не відбулась передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному не відповідають дійсності, оскільки п.7 договору дарування встановлено, що сторони домовились, що прийняттям дарунку за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Дарувальник передав, а обдарований прийняв ключі та документи, пов`язані з експлуатацією вищевказаного нежитлового приміщення до підписання цього договору. Підписання договору сторонами свідчить про те, що передача речі відбулася. Заначила, що про факт передання майна від дарувальника до обдарованого свідчить акт прийому-передачі від 26.06.2020. Після укладання договору дарування [PERSON] , вступивши у повному обсязі у володіння як нова власниця, вчинила юридичні дії щодо користування своїм майном, а саме нею було укладено договори оренди з приватними підприємцями, які отримали у строкове платне користування частини нежитлового приміщення для здійснення ними підприємницької діяльності. Тобто, відповідачка розпорядилась отриманим у дар приміщенням, шляхом передання в оренду з метою отримання доходу. Вказала, що на підтвердження доводів про те, що відповідачка [PERSON] недбайливо ставиться до спірного майна, не сплачує рахунки на його утримання, внаслідок чого неодноразово виникала загроза втрати майна, позивачем не надано жодних доказів. Тягар утримання майна несе саме відповідачка [PERSON] . Окрім іншого, представник відповідачів у відзиві зазначила, що 26.06.2020, враховуючи те, що [PERSON] необхідно було повернутись до Республіки Чехія, з метою завершення справ, вона уклала з [PERSON] договір доручення. На виконання умов договору доручення [PERSON] було видано на ім`я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С., що зареєстрована у реєстрі за № 700. Враховуючи той факт, що договором доручення та довіреністю [PERSON] було надано право представляти інтереси в підприємствах, що надають комунальні послуги, [PERSON] здійснювала сплату комунальних послуг за дорученням [PERSON] . На думку представника відповідача, позивачем не доведено факт утримання ним подарованого майна, що є підставою для відмови у задоволені позовних вимог. Стосовно позиції позивача, що надаючи згоду на укладання договору дарування останній помилявся щодо предмету договору, вказала що позивач є діючим працівником поліції, має вищу юридичну освіту та кожен рік проходить медичний огляд. Позивач, як станом на дату укладання договору дарування, так і на теперішній час займає посаду, яка передбачає доступ до державної таємниці, що свідчить про те, що він цілком усвідомлює значення своїх дій. Позивач не є особою похилого віку, не має хвороби, які б вплинули на усвідомлення ним значення його дій та не потребує сторонньої допомоги. Крім того, мала місце фактична передача спірного нерухомого майна та позивач не користується після укладення договору дарування подарованим майном. 09.12.2022 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, у якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у первісній позовній заяві позивач зазначав, що він не розумів, який договір буде укладено та вважав, що надає згоду на укладення договору довічного утримання на його користь. В уточненій позовній заяві [PERSON] зазначив, що він не заперечував факт надання згоди на укладення договору дарування, тобто він розумів, що буде укладено саме договір дарування, але нібито його ввели в оману донька та дружина. Зазначає, що нежитлове приміщення, яке є предметом цього спору, та інше майно було придбано за рахунок коштів, отриманих від підприємницької діяльності відповідачки [PERSON] . Зазначила, що позивач під час перебування у шлюбі з [PERSON] жодним чином не приймав участі у придбанні майна ані фінансово, ані спільною працею, а факт перебування у шлюбі намагається використати з метою визначення статусу майна як спільної сумісної власності. Зазначила, що позивач, посилаючись на те, що нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя не надав жодного належного та допустимого доказу стосовно того, що воно було придбано за спільні кошти або за рахунок спільної праці, і відповідно, не підтвердив статус спільного майна подружжя. Вважає, що позивач, змінюючи підстави позову, вводить в оману суд. Представник [PERSON] вказала, що відповідач більше 22 років є приватним підприємцем та має від підприємницької діяльності достатній дохід. Нею під час шлюбу було придбано декілька нежитлових приміщень, у яких здійснюється підприємницька діяльність з надання перукарських послуг. У грудні 2019 року їй було зроблено операцію, після якої вона дуже довго відновлювалась та у неї були певні труднощі щодо ведення домашнього господарства та ведення бізнесу. Тому, враховуючи той факт, що вона з позивачем має одну доньку, у січні 2020 року нею та позивачем було прийнято спільне рішення подарувати належні їй нежитлові приміщення, де здійснюється підприємницька діяльність єдиній доньці, так як після операції вона мала певні проблеми зі здоров`ям. З моменту прийняття рішення про дарування до дати оформлення договорів дарування пройшов певний час, протягом якого жодних заперечень позивач не висловлював. Сторонами нотаріусу були надані всі необхідні документи для посвідчення вищевказаного договору, в тому числі згода другого з подружжя. Нотаріусом були роз`яснені вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків договору дарування. Поведінка учасників договору не викликала жодних сумнівів. Підстави для відмови у посвідчені договору дарування були відсутні. В матеріалах справи мається заява [PERSON] , у якій зазначено, що він дає згоду на дарування його дружиною [PERSON] нежитлового приміщення [PERSON] . Тобто договори дарування відповідають їхньому спільному з позивачем волевиявленню. Щодо участі [PERSON] в утриманні спірного майна зазначає, що остання зареєструвалась як підприємець та мала намір здійснювати підприємницьку діяльність саме на території України. Однак, вимушена була евакуюватись до Республіки Чехія. Проте, за її дорученням та на підставі відповідних документів [PERSON] вчиняє дії щодо сплати необхідних платежів на утримання вказаного нерухомого майна. Під час прийняття рішення про надання відповідної довіреності позивач був присутнім та категорично відмовився від оформлення довіреності на його ім`я. Звертає увагу суду, що жодних дій щодо відчуження спірного майна ані нею, ані відповідачем [PERSON] не вживалось. Третя особа, приватний нотаріус ЗМН Біла Т.С. в судове засідання не з`явилась, справу просила розглядати без її участі. Суду надала письмові пояснення, у яких зазначила, що 26.06.2020 за реєстровим № 698 на прохання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] нею було посвідчено договір дарування, за яким [PERSON] передала в дар [PERSON] нежитлове приміщення І поверху літ.А-9, А', що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір був посвідчений нею у відповідності до вимог чинного законодавства. Сторонами були надані всі необхідні документи для посвідчення вказаного договору. Нею були надані роз`яснення вимог законодавства щодо змісту й правових наслідків договору дарування. Поведінка учасників договору не викликала жодних сумнівів. Підстави для відмови у посвідченні договору дарування були відсутні. 03.04.2025 року позивач та його представник до суду не з`явились. Представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою. Від позивача жодних заяв та клопотань не надходило, причини своєї неявки суду він не повідомив. Представник відповідача просила продовжити розгляд справи, наголосила на тому, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, 03.04.2025 року заплановано проведення судових дебатів. Суд заслухавши думку учасників по справі постановив проводити розгляд без участі позивача та його представника. Судом враховано, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, сторонами неодноразово були подані заяви про відкладення розгляду справи. Зокрема судові дебати було призначено ще на 25.02.2025 року, однак у судове засідання сторони не з`явились. Цього ж дня до суду від представника позивача надійшла заява про відвід судді, у задоволенні якої було відмовлено, про що постановлено письмову ухвалу (а.с.145-147), а по справі оголошено перерву. Судом також враховано, що сторони мали змогу надати особисто пояснення у судових засіданнях, були присутні під час дослідження доказів по справі. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 28.04.1995 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя зареєстровано шлюб, актовий запис № 384 (а.с.7 т.1). Від даного шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] (а.с.8 т.1). З 21.03.2000 [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с.244, 245-246, 248-250 т.2). Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку ФОП, [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність (а.с.1-6 т.3). 12.03.2013 між Виробничою фірмою «Хладон» - Товариством з обмеженою відповідальністю в особі директора Сербова О.М. та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за № 403. На підставі укладеного договору [PERSON] отримала у власність нежитлове приміщення І поверху літ.А-9, А', що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90 кв.м (а.с.9-10 т.1). Згідно з актом прийому-передачі від 26.06.2020 [PERSON] та ФОП [PERSON] склали акт на підставі попередньої домовленості щодо подальшого нотаріального укладання договору дарування нежитлового приміщення І поверху літ.А-9, А', що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з яким [PERSON] на момент передачі приміщення отримала також комплект ключів (а.с.74 т.1). 26.06.2020 між [PERSON] , [INFO] , як Дарувальником, та [PERSON] , [INFO] , як Обдаровуваним, укладено договір дарування, який зареєстрований в реєстрі за № 698. За умовами договору Дарувальник передав безоплатно, а Обдаровуваний прийняв безоплатно у власність належне Дарувальнику нежитлове приміщення І поверху літ.А-9, А', що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90 кв.м (а.с.11-12 т.1). 26.06.2020 [PERSON] надав згоду на дарування його дружиною [PERSON] нежитлового приміщення І поверху літ.А-9, А' за адресою: [ADDRESS] та нежитлового приміщення XIV першого поверху літ.А-9, А' за адресою: [ADDRESS] , донці [PERSON] , [INFO] . Під час надання згоди стверджував, що договори дарування відповідають їхньому спільному і вільному волевиявленню. Наслідки укладення договорів дарування йому відомі. Згода викладена у заяві, посвідченій приватним нотаріусом ЗМНО Білою Т.С. (а.с.184, 219 т.1). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27.06.2021, за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровані: нежитлове приміщення І поверху літ.А-9, А', що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90 кв.м; нежитлове приміщення підвалу літ А-5; земельна ділянка, кадастровий номер № 2322181600:08:001:2227 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.27-28 т.1). Згідно з договором доручення від 26.06.2020, укладеним між [PERSON] як довірителем та [PERSON] як повіреним, [PERSON] уповноважила [PERSON] вчиняти від її імені юридичні дії, представляти її інтереси (а.с.75-77 т.1). До договору доручення додано нотаріально посвідчену довіреність від 26.06.2020, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси (а.с. 78-80 т.1, а.с.82-83 т.2). 26.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення І першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.96-100 т.1). 26.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення І першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.129-133 т.1). 27.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення I першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.101-104 т.1). 27.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення I першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.105-109 т.1). 27.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення I першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.110-114 т.1). 27.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення І першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.115-118 т.1). 27.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення І першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.119-123 т.1). 27.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення XIV першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.124-128 т.1). 28.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення XIV першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.134-138 т.1). 27.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення I поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.139-143 т.1). 28.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення I поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.144-149 т.1). 30.06.2020 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди частини нежитлового приміщення XIV першого поверху літ.А-9, А' [ADDRESS] у кількості 4 кв.м (а.с.91-95 т.1). [PERSON] було сплачено на користь КК «Мрія» та КП Водоканал, рахунки за надання послуг за адресою: [ADDRESS] , перукарня , що підтверджується квитанціями від 28.05.2021, 06.06.2021, 26.03.2021, 10.02.2021 10.07.2020, 27.09.2020, 30.08.2020, 25.04.2021, 28.05.2021, 18.03.2021, 25.02.2021, 19.06.2021, 25.02.2020, 23.12.2020, 25.11.2020, 24.10.2020, 27.09.2020, 30.08.2020, 29.07.2020, 30.08.2020, 29.07.2020 (а.с.81-90 т.1). 12.04.2023 [PERSON] на користь Концерну «Міські теплові мережі» здійснено оплату за надані послуги за відповідними договорами (а.с.83-86 т.3). [PERSON] придбано газові обігрівачі, що підтверджується рахунками-замовленнями з перекладом на українську мову (а.с.42-51 т.3). 03.02.2023 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір підряду № 03223, за умовами якого підрядник зобов`язався здійснити вузлову зборку обладнання з урахуванням вартості обладнання та приєднання до мережі та проведення інструктажу по використанню у нежитловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] (а.с.52-56 т.3). Згідно з інформацією, наданою Департаментом стратегічних розслідувань на адвокатський запит та наказом ДСР № 22 о/с від 06.11.2019, [PERSON] призначений на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 1-го відділу (боротьби з організованими злочинними групами та злочинними організаціями) управління стратегічних розслідувань в Запорізькій області Департаменту з 07.11.2019. Станом на 20.06.2020 [PERSON] є діючим працівником поліції. [PERSON] проходив щорічні медичні огляди в ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Запорізькій області». Станом на 26.06.2020 [PERSON] має спеціальне звання підполковник поліції, вищу освіту та стаж в органах поліції 15 років 07 місяців 04 дні (а.с.43-44 т.2). 11.08.2021 до ЄРДР за № 62021080020000181 Другим слідчим відділом Територіального управління ДБР, внесено відомості за ч.3 ст.15, ч.4 ст.190 КК України за заявою [PERSON] про те, що працівник правоохоронного органу Запорізької області, шляхом обману та зловживання довірою, вчиняє дії, направлені на відчуження нерухомого майна, що йому не належить, на загальну суму близько 13\~000\~000 грн., що є особливо великим розміром, з подальшим заволодінням зазначеними коштами (а.с.45 т.2). 12.12.2019 [PERSON] за наслідками скарг на стан здоров`я здійснено оперативне втручання у Запорізькій обласній клінічній лікарні» (а.с.242-243 т.2). Згідно з інформаційним листком від 06.08.2021, виданим підстанцією СМП № 6, [PERSON] звернулась 06.08.2021 о 05 годині 40 хвилин до ШМД, внаслідок її огляду встановлений діагноз: гостра реакція на стрес, САГ (а.с.46 т.2). Згідно з інформацією, наданою ТОВ «Інтернет-Реклама РІА» в мережі інтернет на сайті dom.ria.com були розміщені оголошення щодо продажу нежитлових приміщень за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.47-71 т.2). Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормами ч. 1 ст. 717, ст. 718, ч. 2 ст. 719 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі; дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1-3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно роз`яснень, даних в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Помилку слід відрізняти від обману, який також є підставою для визнання правочину недійсним, однак наслідки такого правочину є дещо іншими. Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману. Не може вважатися правомірним правочин, вчинений під впливом обману. Тому законодавець у ст. 230 ЦК закріпив правило про те, що якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає, так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст. 216. Додаткові майнові наслідки передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК, в силу якої потерпілому відшкодовуються збитки в подвійному розмірі та моральна шкода, що завдані у зв`язку із вчиненням такого правочину. Але таких вимог стороною позивача не висунуто. Частинами 10, 11, 13 ст. 44 та ч. 2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину; встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін; правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині; нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття; прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України). Водночас за ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У свою чергу, ч. 4 ст. 334 ЦК України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Фундаментальні принципи здійснення майнових прав закріплені в положеннях ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1, абз. 1 ч. 2 і ч. 3 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до яких: -кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; -кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним; -правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; -власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; -власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; -власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; -право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Верховний Суд України у постанові від 12.09.2018 у справі № 522/50/16-ц з посиланням на ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також зробив висновки, що у цих нормах закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею. Нормами ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України). Ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як указує Верховний Суд у постановах від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 140/2589/15-ц, від 06.04.2020 у справі № 293/780/18, від 28.04.2020 у справі № 263/16688/17, від 20.01.2021 у справі № 522/24005/17, від 03.02.2022 у справі № 520/8118/17, від 17.02.2022 у справі № 307/3807/19, від 26.07.2022 у справі № 760/21633/15, від 19.10.2022 у справі № 522/21730/19, від 01.02.2023 у справі № 755/17313/17, тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Висновки суду. У даній справі з досліджених судом письмових доказів встановлено, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування від 26.06.2020, за п. 1 якого [PERSON] , як дарувальник, передала безоплатно, а [PERSON] , як обдаровувана, прийняла безоплатно у власність належне [PERSON] нежитлове приміщення І першого поверху літ. А-9, А', що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за № 698. У п. 9 договору вказано, що, укладення договору проводилось з письмової згоди чоловіка Дарувальника, [PERSON] , справжність підпису якого на відповідній заяві засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. 26.06.2020 р. за реєстром № 697. Позивачем [PERSON] під час укладення договору дарування надано письмову згоду, яка була нотаріально посвідчена та зареєстрована за № [NUMBER] , на укладення його дружиною [PERSON] договору дарування нежитлових приміщень доньці [PERSON] .. У згоді позивач зазначив, що договори дарування відповідають їхньому спільному і вільному волевиявленню, наслідки укладення договорів дарування йому відомі. Надання згоди позивачем сторонами не оспорюється, підтверджується матеріалами справи та письмовими поясненнями приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Білої Т.С.. В абз. 2-4 п. 7 оспорюваного договору зафіксовано, що сторони домовились, що прийняттям дарунку за цим Договором слід вважати символічну передачу речі; Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв ключі та документи, пов`язані з експлуатацією вищевказаного нежитлового приміщення до підписання цього договору; підписання цього договору Сторонами свідчить про те, що передача речі відбулась. Право власності на спірне майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] та з цього моменту у неї й виникло право власності. З матеріалів справи вбачається, що після прийняття відповідачем [PERSON] спірного майна як дарунку за оспорюваним договором та виникнення у неї права власності на це майно вона уклала договори оренди з фізичними особами-підприємцями, предметом яких були частини спірного майна. Реалізуючи право власності на майно, отримане внаслідок укладення договору дарування, зареєстрованого за № 698, [PERSON] уклала договір доручення з [PERSON] , яким уповноважила останню на вчинення дій щодо представництва її інтересів, вчинення договорів, оформлення (переведення) платежів, тощо. Під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт здійснення [PERSON] оплати за рахунками щодо утримання подарованого [PERSON] майна, укладення договорів щодо обслуговування такого майна (придбання газових обігрівачів, укладення договору підряду № 03223), таким чином з досліджених судом письмових доказів вбачається, що [PERSON] здійснювала утримання подарованого їй майна у спосіб, що не заборонений законом шляхом надання доручення на вчинення таких дій [PERSON] .. Доказів вчинення позивачем дій щодо утримання такого майна суду не надано. Викладені обставини спростовують доводи позивача, що фактично передача майна за спірним договором не відбулась. Судом встановлено, що при укладанні оспорюваного договору права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, відповідачами порушені не були. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що надаючи згоду на укладення договорів дарування він помилявся в предметі договорів які укладено між [PERSON] та [PERSON] , вважаючи, що між ними буде укладено договір довічного утримання на його користь та його дружини, оскільки нерухоме майно, що передане у дар, належало позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що згоду на укладання договору дарування надав під впливом обману. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України Матеріалами справи встановлено, що у момент укладення спірних договорів дарування сторонам нотаріусом роз`яснено, а ними підтверджено, що у момент укладення договору вони усвідомлюють значення своїх дій та керують ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; правочин вчинюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); не є удаваним. Дарувальниця довела до відома обдарованої та гарантувала наступні факти: дарування здійснювалося за згодою її чоловіка - [PERSON] . Згоду отримано у встановленому законом порядку. Вказані обставини підтвердила і дружина позивача, дарувальниця за оскажуваними договорами [PERSON] , яка у повному обсязі спростувала доводи [PERSON] щодо його помилки при укладенні договорів дарування та щодо його дії під впливом обману. При таких обставинах правові підстави для визнання недійсними договорів дарування спірного нерухомого майна, як таких, що вчинені внаслідок помилки та обману, відсутні, оскільки [PERSON] належними та допустимими доказами не довів неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочинів, що вплинуло на його волевиявлення, та того, що помилка та/або обман мали місце при укладенні його дружиною за його згоди вказаних договорів дарування. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір був укладений з дотримання процедури, визначеної чинним законодавством, його форми та змісту. Крім того, позивач не є стороною оскаржуваного договору, а здійснив лише односторонній правочин щодо надання згоди на дарування спірного майна у формі нотаріально засвідченої письмової заяви. Таким чином позовні вимоги задоволенню не підлягають. У ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зафіксовано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Зважаючи на те, що позов задоволенню не підлягає, то всі судові витрати мають покладатися на позивача. На підставі наведеного, ст.ст. 203,215, 234 ЦК України,

Outcome: dismissed