Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Описова частина Короткий зміст вимог У жовтні 2024 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у лютому 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу у подружжя народилась донька, [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини, у подружжя нас погіршились стосунки, виникли непорозуміння, що стало для позивача підставою перейти проживати з дитиною у будинок своєї матері за адресою: [ADDRESS] , де вони проживають по теперішній час. [PERSON] ухилився від виконання батьківських обов`язків щодо утримання дитини та її виховання. 05 лютого 2021 року Татарбунарським районним судом Одеської області (справа № 515/105/21) видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки. З 2021 року по теперішній час сума заборгованості по сплаті аліментів становить 84 779,37 грн. З 2021 року відповідач зв`язок з дитиною не підтримує, матеріальної допомоги на її утримання у необхідному розмірі не надає, участі у її розвитку не приймає, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Позивач самостійно несе тягар щодо утримання дитини, її виховання та розвитку. За обставин, які склалися, для дитини створені належні умови для проживання та відпочинку, є все необхідне для повноцінного проживання та виховання, вважаю, що дитині буде краще проживати з матір`ю. [PERSON] учениця 3-го класу Глибоківського ліцею Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та згідно виданої характеристики навчального закладу, характеризується позитивно. Позивач за місцем проживання характеризується позитивно, судимостей не має, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебувала. Вважає, що психологічно дитина звикла проживати разом з матір`ю, мають тісний зв`язок. На підставі викладеного, [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини, [PERSON] . Рух справи Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 11 листопада 2024 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання у порядку загального позовного провадження. Зобов`язано Татарбунарську міську раду Білгород-Дністровського району Одеської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . 18 грудня 2024 року ухвалою Саратського районного суду Одеської області позов надісланий за підсудністю на розгляд до Татарбунарського районного суду Одеської області. 13 січня 2025 року у порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Олійнику К. І. 14 січня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 27 лютого 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Зобов`язано Татарбунарську міську раду Білгород-Дністровського району Одеської області виконати ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 11 листопада 2024 року, постановлену у справі № 515/1649/24, та надати, у строк до 02 квітня 2025 року, Татарбунарському районному суду Одеської області письмовий висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Аргументи, доводи, клопотання учасників справи Представник позивача, адвокат Дукін С. В. у судове засідання не з`явився, до початку судового засідання подав заяву в якій підтримав доводи позовної заяви у повному обсязі та просив провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Татарбунарська міська рада подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника органу опіки і піклування - виконавчого комітету Татарбунарської міської ради. [PERSON] не скористався правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Про дату, час та місце слухання справи [PERSON] повідомлявся належним чином, однак на адресу суду повернулась поштова кореспонденція з відміткою поштової служби:«адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 67, 121). Кореспонденція з суду направлялася на адресу відповідача за адресою її реєстрації, відповідно до отриманої судом інформації щодо зареєстрованого місця проживання (перебування). Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. У тому випадку, якщо зазначено, що «адресат відмовився» чи «адресат відсутній за вказаною адресою», то в принципі відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Підстав для відкладення, нового повідомлення, немає (постанова Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 947/15524/20). Відповідно до довідки виконавчого комітету Татарбунарської міської ради [PERSON] фактично не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS] (а.с. 61). Подальший виклик [PERSON] здійснювався судом через оголошення на на веб-сайті суду (а.с. 127, 134). Суд виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи та вважає, що відповідач у цій справі є таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом 09 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). 05 лютого 2021 року Татарбунарським районним судом Одеської області (справа № 515/105/21) видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки (а.с. 17). З 2021 року по теперішній час сума заборгованості по сплаті аліментів становить 98 006,87 грн (а.с. 33-36, 153-156). 17 травня 2021 року Татарбунарським районним судом Одеської області (справа № 515/96/21) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 18). [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] . Будинок за вказаною адресою належить батькові позивача - [PERSON] . Відповідно до акту обстеження житлових умов у вказано помешканні для дитини створені умови для виховання та розвитку (а.с. 19, 23, 28, 60, 157, 159). [PERSON] учениця 3-го класу Глибоківського ліцею Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та згідно виданої характеристики навчального закладу, характеризується позитивно (а.с. 20, 150, 151). Відповідно до витягу з медичної картки, виданої КНП «Татарбунарський ценрт первинної медико-санітарної допомоги» Татарбунарської міської ради, [PERSON] соматично здорова (а.с. 24, 152). [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, має позитивну характеристику (а.с. 27, 32). Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 77 від 26 березня 2025 року, [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно [PERSON] (а.с. 137-140). Відповідно до протоколу бесіди від 13 березня 2025 року, здійсненого під час складання акту про обстеження умов проживання, малолітня [PERSON] спілкуватись з рідним батьком не хоче, не пам`ятає його. Батьком наразі називає співмешканця [PERSON] (а.с. 158). У березні 2024 року у [PERSON] народився син - [PERSON] (а.с. 143). [PERSON] отримує допомогу відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» (а.с. 147, 148) Мотивувальна частина Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають з огляду на таке. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 (провадження № 61-951св24), від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23 (провадження № 61-8177св24), від 26 грудня 2024 року у справі № 561/474/24 (провадження № 61-13691св24). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, провадження № 61-13425св23. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23). За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24). У висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 77 від 26 березня 2025 року, визначено доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , так як останній ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, про стан здоров`я дитини, не забезпечує медичного догляду, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, має заборгованість по сплаті аліментів. Водночас, вказаний висновок органу опіки та піклування належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, складений за відсутності [PERSON] та без з`ясування його думки. Висновок органу опіки повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21)). Суд враховує, що висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 77 від 26 березня 2025 року, має рекомендаційний характер та не містить доказів того, що відповідач ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, а тому сам по собі не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суду не надано доказів ні щодо виклику [PERSON] на засідання виконавчого комітету ні щодо проведення уповноваженими органами профілактичної бесіди з останнім щодо змінення свого ставлення до дитини. Разом з цим, суд зауважує, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19)). Інших підстав, що визначені положеннями статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, суду не наведено. Клопотань щодо необхідності заслуховування думки дитини суду подано не було. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Суд відхиляє посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. У справі № 459/3411/18 суд дійшов висновку про наявність підстав для позбавлення батьківських прав батька, який неодноразово не реагував на зауваження та рекомендації членів комісії виконавчого комітету, поводив себе агресивно, наніс тілесних ушкоджень дитні (дитина, постраждала від домашнього насильства), після чого було зареєстроване кримінальне провадження за частиною першою статті 125 КК України, а дитину тимчасово влаштовано до притулку. За вказаних обставин, не заслуговують на увагу посилання позивача на висновки Верховного Суду у спарві № 459/3411/18, оскільки в цій справі і у справі, яка розглядається, встановлені судами різні фактичні обставини, що формують зміст правовідносин. Висновки за результатами розгляду справи Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Також суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків стосовно дочки [PERSON] . Щодо судових витрат Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України). Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог, то розподіл судових витрат не здійснюється..

Outcome: dismissed