Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Позивачка в особі свого представника - адвоката Возного М.В. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частку квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] у віці 57 років, в смт. Молодіжне Сімферопольського району АР Крим. Факт смерті зареєстрований 30 травня 2024 року Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Криму та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 30 травня 2024 року. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла належна йому на праві власності однокімнатна квартира [ADDRESS] жилою площею 17,20 кв. м, загальною площею 33,94 кв. м., яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за реєстровим № 12179. Нотаріусом зареєстровано також право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 18100007. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1121689280000. Спадкоємцями померлого є позивачка, та відповідачі у справі: мати померлого - [PERSON] та його сини - [PERSON] та [PERSON] . Оскільки вони зі спадкодавцем проживали к місті Алушта АР Крим, то 28.02.2015 року там саме там уклали шлюб, який було зареєстровано Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Криму та видано Свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Свідоцтво про укладення шлюбу видане на тимчасово окупованій території України, а саме в АРК. 01 жовтня 2024 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва (справа № 754/10636/24) було задоволено заяву про встановлення факту державної реєстрації шлюбу та встановлено факт реєстрації шлюбу 28 лютого 2015 року за актовим записом № 50 в місті Алушта АР Крим між [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . У зв`язку з тим, що квартира [ADDRESS] жилою площею 17,20 кв. м, загальною площею 33,94 кв. м була придбана 17.12.2016 року, тобто у період їх перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, представник позивачки 03.12.2024 року звернулася до 11 Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Однак, позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії Постановою № 4350/02-31 від 03.12.2024 року. Нотаріус керувалася ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Постанова мотивована наступним чином: «Відмовити у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на ім`я [PERSON] на частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу, що складається із квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з наявністю суперечливих фактів у поданих документах та відсутності достовірних відомостей про те, що зазначена квартира придбана за спільні кошти подружжя». Нотаріусом зазначено, що відповідно до п. 11 Договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2016 року [PERSON] заявив про те, що він на момент укладення договору в шлюбі не перебуває та однією сім`єю ні з ким не проживає, а також що вона не виділяла частку у спільному майні подружжя, набутому за час шлюбу з [PERSON] , що підтверджується відсутністю інформації про право власності за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 406316998 від 03.12.2024р.). Нотаріусом роз`яснено право оскаржити постанову в судовому порядку.Оскільки шлюб між позивачкою та її чоловіком був укладений нами в АР Крим та зареєстрований Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Криму, їх свідоцтво для укладення правочину в місті Києві не мало юридичної сили, тому ними було вирішено нотаріусу сказати, що він не перебуває у шлюбі, однак, нерухоме майно придбано за їх спільні кошти. Ухвалою судді від 30.12.2024 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та третьої особи: Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, про визнання права власності на 1/2 частку квартири, надійшли заяви про визнання позову та клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 20.02.2025 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено судове засідання. Згідно ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2025 було витребувано від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , що був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . 26.03.2025 на адресу суду, на виконання ухвали, від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла витребувана належним чином засвідчена копія матеріалів спадкової справи. Представник позивачки - адвокат Возний М.В. подав суду письмову заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу у відсутність сторони позивача, проти ухвалення рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання не прибули, під час розгляду справи на адресу суду направили заяви про визнання позову та клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, під час розгляду справи на адресу суду направили клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника. Дослідивши наявні у справі письмові докази, та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований 28.02.2015 року Алуштинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (а/з №50), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Згідно із копією договору купівлі-продажу квартири від 17.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за реєстровим № 12179, вбачається, що [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 56 років (а/з№ 271). Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно до складу якої ввійшла належна йому на праві власності однокімнатна квартира [ADDRESS] жилою площею 17,20 кв. м, загальною площею 33,94 кв. м. яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за реєстровим № 12179. Нотаріусом зареєстровано право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 18100007. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1121689280000. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2024 року, було задоволено заяву про встановлення факту та встановлено факт реєстрації шлюбу 28 лютого 2015 року за актовим записом № 50 в місті Алушта АР Крим між [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Після смерті чоловіка позивачка звернулась до 11 Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, однак отримала відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з наявністю суперечливих фактів у поданих документах та відсутності достовірних відомостей про те. що зазначена квартира придбана за спільні кошти подружжя. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідачами було подано заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно зі ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки відповідачі у повному обсязі визнали позовні вимоги, є підстави для їх задоволення судом. Отже, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved