Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

У вересні 2024 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначила, що 16 липня 2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьк за актовим записом № 265, прізвище не змінювала. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . З червня 2012 року шлюбні відносин з відповідачем були припинені через різні погляди на взаємовідносини в сім`ї, виховання дитини, матеріальне забезпечення сім`ї та відсутність поваги один до одного. Шлюб з відповідачем було розірвано за рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька № 2/254/766/2013 від 30.04.2013 року. На підставі рішення Будьоннівського районного суду м. Донецька № 2/254/1121/2013 від 22.07.2013 року з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання доньки в розмірі частини. Виконавчий лист був пред`явлений до виконання у Ленінський районний відділ державної виконавчої служби міста Донецька, де 08.10.2013 року було відкрито виконавче провадження № 40101854. Матеріальна технічна база та документація Ленінського районного відділу державної виконавчої служби міста Донецька залишилася на окупованій території та оригінали виконавчого листа були втрачено. На підставі ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області № 235/1526/19 від 12.03.2019 року позивачу було видано дублікат виконавчого листа по справі № 2/254/1121/2013 за рішенням Будьонівського районного суду міста Донецька від 22.07.2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини. У зв`язку з окупацією, справи Ленінського РВ ДВС м. Донецька на цей час передані до Донецького відділу ДВС у Донецькому районі Донецької області, який розташований в смт. Козельщина Полтавської області. Справи Красноармійського міськрайонного суду Донецької області передані до Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ, але процес передачі справ ще триває. Таким чином, жодного разу аліменти на дитину позивач не отримувала. З моменту народження доньки [PERSON] не цікавився вихованням доньки, а з моменту розлучення - жодного разу не бачив її та не мав бажання проводити час з нею разом. [PERSON] з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, котрі він ніколи не сплачував, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надав і не надає по час звернення з позовом. Тобто, позивач наполягає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не вітає її з днем народження та не забезпечує її всім необхідним для фізичного та духовного розвитку. З березня 2017 року позивач проживає разом з донькою та зі своєю новою родиною в [ADDRESS] та вона являється власником вказаної квартири, донька забезпечена житлом. Згідно довідки ВДВС Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку ГУЮ Донецької області № 8-1089/14 від 04.03.2014 року підтверджується, що позивач не отримувала аліменти від [PERSON] , оскільки боржник ухилявся від сплати аліментів та ніде не працював. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, з метою як найкращого забезпечення інтересів та прав дитини, остання звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 36). Ухвалою суду від 25 лютого 2025 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи (а.с. 60). Позивач та представник позивача у призначене судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із заявою про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач відзив на позовну не подав, в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення на сайті суду, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилась. Звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі та надала відповідний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача (а.с. 43-45). Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. У позові позивач посилається на те, що 16 липня 2011 року позивач вперше зареєструвала шлюб з відповідачем, який було розірвано на підставі рішення Будьоннівського районного суду м. Донецька № 2/254/766/2013 від 30.04.2013 року (а.с. 11). Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , на підтвердження чого позивачем надано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданого Будьоннівським районним управлінням юстиції у м. Донецьку (а.с.14). На підставі рішення Будьоннівського районного суду м. Донецька № 2/254/1121/2013 від 22.07.2013 року з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання доньки в розмірі частини, що підтверджується дублікатом виконавчого листа Будьоннівського районного суду м. Донецька від 22 липня 20132 року, виданого на підставі ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2019 року (а.с. 25-26). 09.12.2024року постановою державного виконавця Донецького відділу державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання доньки в розмірі частини його заробітку щомісячно починаючи з 15.04.2013 року (а.с.51-52). Згідно довідки ВДВС Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку ГУЮ Донецької області № 8-1089/14 від 04.03.2014 року підтверджується, що позивач не отримувала аліменти від [PERSON] , оскільки боржник ухилявся від сплати аліментів та ніде не працював (а.с. 27). За даними розрахунку зі плати аліментів по ВП№ [NUMBER] від31.01.2025 Донецького відділу державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області загальна сума заборгованості [PERSON] складає 294 127,00 грн. (а.с. 53-56) 15 листопада 2014 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області (а.с.8). У посвідченні матері багатодітної сім`ї серії [NUMBER] , зазначено що позивач являється матір`ю трьох дітей: [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] , 2015р.н. та [PERSON] , 2017 р.н. та має відповідні пільги як і її донька [PERSON] (а.с.13). Малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації разом із позивачем - [PERSON] та іншими членами сім`ї за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відповідний акт від 26 липня 2024 року, складений головою правління ОСББ «Барвінок» в присутності сусідів і наданий суду. Власником квартири за вищевказаною адресою є [PERSON] на підставі договору дарування від 17.07.2024 року (а.с. 31). За інформацією адміністрації КНП "Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" від 17 липня 2024 року та виписки із медичної карти, малолітня [PERSON] , [INFO] , яка на теперішній час мешкає за адресою: [ADDRESS] , знаходиться під наглядом сімейного лікаря [PERSON] та має декларацію з 15 серпня 2024 року. Дівчинка спостерігається сімейним лікарем з 11.05.2018 року та розвиток відповідає її віку, здорова (а.с. 20-21). Неповнолітня [PERSON] навчається у Ліцеї № 6 м. Новомосковська. За місцем навчання дівчинка зарекомендувала себе, як здібна учениця з достатнім рівнем навчальних досягнень. Мати приділяє належну увагу вихованню доньки, цікавиться її навчанням та поведінкою, спілкується з класним керівником. Батько з класним керівником на зв`язок не виходив, шкільним життям доньки не цікавився (а.с. 22-23). Малолітня донька позивачки - [PERSON] , згідно класифікаційної книжки Ради української танцювальної асоціації та довідки Управління освіти Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, відвідує гурток східних танців «Роксолана» в м. Новомосковську Дніпропетровської області та приходить у супроводі матері, [PERSON] , яка вносить батьківську плату за участь у конкурсах та фестивалях (а.с.19,24). 21 лютого 2025 року за вих. № 478/0/2-25 Органом опіки та піклування Виконавчого комітету Самарівської міської ради наданий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Так у висновку зазначено, що за результатами відвідування сім`ї зазначено, що за результатом відвідування сім`ї Горбачової-Цибульник соціальним фахівцем УЗ «Центр надання соціальних послуг» СМР складено акт оцінки потреб сім`ї від 07.02.2025. В документі зазначається, що [PERSON] налаштована на спілкування з оточуючими її людьми. Місце знаходження рідного батька дитині достеменно не відомо. Телефонний зв`язок з ним відсутній. Про існування рідного батька дівчинка дізналася нещодавно. Своїм батьком вважає чоловіка її матері - [PERSON] . За результатами оцінювання потреб з`ясовано, що основні ознаки та чинники, що спричиняють СЖО в сім`ї відсутні. За результатами роботи щодо оцінювання емоційного стану [PERSON] та визначення особистої прихильності дитини до кожного з батьків фахівцем із соціальної роботи КЗ «ЦНСП» 07.02.2025 складений відповідний висновок. В документі зазначається, що малолітня має потребу в розумінні, любові та підтримці. Мати та вітчим створили сприятливий мікроклімат у сім`ї, який позитивно відображається на емоційному стані дитини. Між матір`ю та донькою сформовані довірливі стосунки. Негативні прояви у взаємостосунках матері та доньки - відсутні. Психологічний вплив матері на доньку - позитивний. В сім`ї дитину ніхто не кривдить. Прихильність [PERSON] до рідного батька не сформована. Свого батька дитина не знає. Батьки дитини розлучилися коли [PERSON] було один рік. З раннього віку та по теперішній час [PERSON] ввааласвоїм рідним батьком [PERSON] , з яким мати дитини перебуває у зареєстрованому шлюбі. Лише нещодавно дитина дізналася про існування [PERSON] , який є її рідним батьком. Дитина не виявляє бажання в отриманні будь-якої інформації стосовно свого рідного батька [PERSON] . Своїм батьком вважає [PERSON] . Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу позбавлення батьківських прав, врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. [PERSON] , як мати малолітньої дитини - [PERSON] , наділена правом на звернення до суду із зазначеним позовом, в свою чергу, [PERSON] , як батько дитини виступає належним відповідачем. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батько дитини, починаючи з 2013 року жодного разу не поцікавився життям своєї дитини, не впевнився в її безпеці в умовах військової агресії російської федерації. Аналіз поданих доказів свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання обов`язків з виховання доньки, визначених ст. 150 СК України. Родинний зв`язок між ними безповоротно втрачено, в подальшому дитина з батьком підтримувати стосунки не бажає. Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, було вирішено вважати за доцільне позбавити батьківських прав, [PERSON] , відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . З огляду на докази по справі, та обставини викладені в позовній заяві, суд вважає, що вказаний висновок, є таким що підлягає взяттю до уваги при постановлені судового рішення. Тлумачення частини шостої статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову або для відмови в задоволенні позову про позбавлення одного з батьків батьківських прав. Суд також враховує ту обставину, що [PERSON] був повідомлений про наявність у провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області провадження стосовно доцільності позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, між тим зацікавленості відповідач до позову не виявив, у судове засідання не з`явився, заперечень чи клопотань не надав. Натомість, заборгованість по аліментам у розмірі 294127,00 гривень, яка допущена відповідачем в період з 01.12.2014 року по 31.01.2025 року (а.с. 53-56) свідчить про умисне ухилення батька від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, і лише той факт, що діяльність компетентних органів наразі, в зв`язку з тимчасовою окупацією частини України, обмежена у можливостях притягнення особи до кримінальної відповідальності, не обмежує позивача у доведенні факту винних та свідомих дій відповідача. Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] . При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає його законним інтересам. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Вирішуючи позов в частині зміни способу стягнення аліментів, що був визначений рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька у справі № 2/254/1121/2013 від 22.07.2013, а саме шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000, 00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи; інші обставини, що мають істотне значення тощо. За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, відповідно до якої розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Як встановлено у ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, у відповідності до вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, не надала суду доказів погіршення свого матеріального стану, як і доказів покращення матеріального стану відповідача, що є законною підставою для зміни способу стягнення аліментів. Більш того, у позовній заяві відсутнє посилання на зміну майнового становища сторін чи на будь-яку іншу фактичну обставину, яка може бути підставою для зміни способу аліментів. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 березня 2020 року у справі №682/3112/18, зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів. Також суд звертає увагу на ту обставину, що позивачка не надала суду інформації про щомісячні доходи одержувача аліментів, хоча це є її процесуальним обов`язком. З огляду на вищезазначені норми, межі заявлених вимог, предмет та підстави позову, та докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивачки не підлягають задоволенню, в зв`язку з недоведеністю існування підстав для зміни способу стягнення аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial