Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

До Деражнянського районного суду Хмельницької області, в порядку позовного провадження, надійшов позов зазначеної вище особи до вказаного нею відповідача щодо визначеного позивачем предмету спору з вимогою визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію зі звернення надісланого [PERSON] до Адміністрації державної прикордонної служби України 14.04.2024 року, а саме: 1. «…Хочу повідомити, що даний офіцер [PERSON] у званні полковника, в обов`язки якого входить, в тому числі, забезпечення особистої безпеки військовослужбовців Державної прикордонної служби України, систематично вчиняє діяння психологічного насильства по відношенню до моєї доньки [PERSON] та своєї дитини [PERSON] , що призводить до їх психологічних страждань, розладів здоров?я, емоційної залежності, заляканість. Проявами таких діянь є систематичні повідомлення на телефон доньки з приниженнями та нецензурною лексикою, дзвінки до спільних і колишніх знайомих, тощо, з наклепом і не пристойними висловлюваннями в бік моєї доньки [PERSON] …" 2. «…«…Використовуючи свої батьківські права, з корисливих мотивів щодо не сплати аліментів, переоформлення службового житла, [PERSON] тисне на доньку щодо проживання спільної дитини в службовому житлі на території військової частини, де є явна загроза життю та здоров`ю дитини, а тим більш враховуючи останню інформацію про викриття зрадника, який здавав інформацію щодо загону ворогу. Не цурається образ і погроз в мій бік.»…». 3. «Також, [PERSON] , приїжджаючи за місцем мого проживання (м. Деражня), погрожуючи застосуванням до мене фізичної сили та використовуючи нецензурну лексику, намагається мене залякати…». 4. «…Я маю підозру, що [PERSON] має намір таємно вивезти мою опуку [PERSON] , до своєї матері, яка проживає на території рф в Краснодарському краї…». 5. «…Крім того, можливо, що [PERSON] незаконно отримує, розголошує та використовує інформацію, яка стала Йому відома у зв`язку з виконанням ним службових повноважень у своїх інтересах, зокрема, користується взаємодією з іншими правоохоронними органами для отримання даних місця перебування моєї доньки, що випливає з його повідомлень у месенджерах з приниженням її. При цьому він використовує різні номери для приховування своєї незаконної діяльності, адже його особистий номер донькою заблокований. Більше, використовуючи своє службове становище, впливає на співслужбовців з метою незаконного отримання інформації щодо моєї доньки для подальшого використання її в особистих цілях з метою переоформлення службового житла...». Позивач також просив зобов`язати [PERSON] спростувати поширену інформацію відносно [PERSON] шляхом направлення листа спростування до Адміністрації державної прикордонної служби України, разом з текстом судового рішення, не пізніше десяти днів з дня набрання рішення законної сили, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 200 000 грн., а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. В ході судового розгляду представник позивача позов підтримала із викладених в ньому підстав, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позову не визнала, вважає його необґрунтованим та таким, що наводить лише оціночні судження її довірителя щодо особи позивача. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти невіддільну цінність кожної людини, що виражається в її самоповазі, почутті власної важливості та неповторності. Це фундаментальна основа особистості, що лежить в основі її прав та свобод. Гідність є елементарним поняттям, яке визначається в європейській культурі та філософії, і є загальнозастосовним у різних наукових дисциплінах. Із честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Судом об`єктивно встановлено, що [PERSON] (далі Позивач) є офіцером Державної прикордонної служби України, йому присвоєно звання полковника з січня 2024 року. У зв`язку з покладеними на нього завданнями та функціями з серпня 2023 року [PERSON] залучений до заходів по стримуванню збройної агресії держави-агресора у зоні бойових дій, де перебував на час подання позову. 14.04.2024 року на адресу Адміністрації державної прикордонної служби надійшло звернення від [PERSON] (далі за текстом Відповідач) датоване 11.04.2024 року. В ході судового розгляду було встановлено, що вказане звернення містило в собі частково неправдиві звинувачення з метою приниження честі, гідності та ділової репутації Позивача перед командуванням та побратимами, частково оціночні судження автора звернення щодо особи [PERSON] . Так, у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зокрема, до недостовірної інформації та такої, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] зі звернення надісланого [PERSON] до Адміністрації державної прикордонної служби України 14.04.2024 року, на думку суду, належать висловлювання: 1. «…Хочу повідомити, що даний офіцер [PERSON] у званні полковника, в обов`язки якого входить, в тому числі, забезпечення особистої безпеки військовослужбовців Державної прикордонної служби України, систематично вчиняє діяння психологічного насильства по відношенню до моєї доньки [PERSON] та своєї дитини [PERSON] , що призводить до їх психологічних страждань, розладів здоров?я, емоційної залежності, заляканість. Проявами таких діянь є систематичні повідомлення на телефон доньки з приниженнями та нецензурною лексикою, дзвінки до спільних і колишніх знайомих, тощо, з наклепом і не пристойними висловлюваннями в бік моєї доньки [PERSON] …" 2. «Не цурається образ і погроз в мій бік.»…». 3. «Також, [PERSON] , приїжджаючи за місцем мого проживання (м. Деражня), погрожуючи застосуванням до мене фізичної сили та використовуючи нецензурну лексику, намагається мене залякати…». Позивач просить визнати поширену інформацію недостовірною. В свою чергу, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Перевірити на достовірність можна висловлювання, які містять фактичні дані, на відміну від висловлювань, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів особи, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Вирішуючи дану цивільну справу про захист честі, гідності та ділової репутації, судом перевірено, що наведена відповідачем інформація, що стала підставою для звернення до суду, містить данні про конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача і зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, тобто, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що встановлено у судовому порядку. При цьому, пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК (435-15) і статті 10 ЦПК (1618-15) обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що інформація, поширена щодо неї відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення нею загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що, на її переконання, порушує її немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Зокрема, у листі Відповідач без жодних об`єктивних доказів та фактів звинувачує Позивача у вчиненні ним психологічного насильства по відношенню до [PERSON] (колишньої дружини Позивача) та [PERSON] (дочки Позивача), а також у висловленні погроз щодо особи самого [PERSON] .. Позивач вказані факти і власні дії заперечує. Відповідач доказів на підтвердження правдивості власних тверджень суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Таким чином, на думку суду, наведені вище твердження відповідають вказаним ознакам, тому вони підлягають визнанню недостовірними та такими, що порушують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , а представником Позивача надано докази на їх спростування (а.с. ). Водночас, надаючи юридичну оцінку іншій частині наведених у позові тверджень відповідача, суд бере до уваги, що згідно з ч. 1 та ч. 2\~ст. 30 Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Водночас, у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. В свою чергу, Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Виходячи із вказаних міркувань, положень Закону та судової практики, застосованих Відповідачем мовно-лінгвістичних конструкцій викладених у спірному зверненні Відповідача щодо Позивача, суд відносить до оціночних суджень наступні висловлювання, що містяться в заяві Відповідача від 14.04.2024 року: 2. «…«…Використовуючи свої батьківські права, з корисливих мотивів щодо не сплати аліментів, переоформлення службового житла, [PERSON] тисне на доньку щодо проживання спільної дитини в службовому житлі на території військової частини, де є явна загроза життю та здоров`ю дитини, а тим більш враховуючи останню інформацію про викриття зрадника, який здавав інформацію щодо загону ворогу. 4. «…Я маю підозру, що [PERSON] має намір таємно вивезти мою опуку [PERSON] , до своєї матері, яка проживає на території рф в Краснодарському краї…». 5. «…Крім того, можливо, що [PERSON] незаконно отримує, розголошує та використовує інформацію, яка стала Йому відома у зв`язку з виконанням ним службових повноважень у своїх інтересах, зокрема, користується взаємодією з іншими правоохоронними органами для отримання даних місця перебування моєї доньки, що випливає з його повідомлень у месенджерах з приниженням її. При цьому він використовує різні номери для приховування своєї незаконної діяльності, адже його особистий номер донькою заблокований. Більше, використовуючи своє службове становище, впливає на співслужбовців з метою незаконного отримання інформації щодо моєї доньки для подальшого використання її в особистих цілях з метою переоформлення службового житла...». Так, суд не вбачає підстав кваліфікувати наведені вислови відповідача, як такі, що принижують честь та гідність та порушують право на недоторканість ділової репутації позивача. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи, надавши їм іншу оцінку. У рішенні від 10.08.2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини «Lingens v. Austria», заява № 9815/82, 08.07.1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (§ 46). За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто поширює інформацію, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів тощо. Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Крім того, у твердженнях щодо професійної діяльності позивача сам відповідач реалізує своє право на звернення, передбачене відповідним спеціальним законодавством. Зокрема, ч.1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності. На думку суду, наведені в цьому розділі судового рішення висловлювання Відповідача, не містять фактичних тверджень та викладені у формі уяви автора, його роздумів та припущень чи власних суб`єктивних оцінок, а тому не можуть бути визнані недостовірними. Також не можна розцінити вказані висловлювання і як образу чи наклеп. Жодних доказів, які містили б інформацію щодо предмета доказування у даній справі, позивачем не долучено. Вирішуючи питання розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню з відповідача на користь Позивача внаслідок неправомірних дій та висловлювань, суд враховує положення ст. 23 ЦК України, згідно яких особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Разом з тим, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Таким чином, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди завданої Відповідачем своїми висловлюваннями на адресу Позивача, які суд визнав недостовірними, суд залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення,

Outcome: partial