Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

12.09.2024 року позивачка [PERSON] звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просила витребувати на свою користь з володіння [PERSON] частку земельної ділянки, площею 0,0610 га, кадастровий номер 3221888801:36:003:0107, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Так, в обґрунтування позову позивачка зазначала, що постановою ВС КЦС від 04.02.2020 року у справі за №363/3994/16-ц - залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 11.07.2019 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцової О.В., треті особи: Центр надання адміністративних послуг Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, відділ державної реєстрації Управителя економіки Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І., [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] , укладеного 03.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.08.2021 року, у справі за №363/1011/19 - земельну ділянку з кадастровим номером 3221888801:36:003:0107, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.08.2021 року за №270738058 стало відомо про рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л. І. про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.12.2016 року індексний номер 32737795; запис про обтяження за індексним номером 17835389, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л. І. про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.12.2016 року, індексний номер 32738672. Вищевказане рішення приватний нотаріус прийняв на підставі договору позики, серія та номер: б/н, укладений 06.12.201б року між [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, позивачка звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовною заявою про визнання правочину недійсним та скасування рішення про проведену державну реєстрацію. 24.11.2023 року Вишгородський районний суд Київської області прийняв рішення по справі за №363/770/22, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Лазарєва Л.І. про визнання правочину недійсним та скасування рішення про проведену держану реєстрацію - відмовлено. Так, відмовляючи в задоволені позову судом вказано, що звертаючись до суду з даним позовом, сторона позивача не довела та не надала доказів, які у своїй сукупності підтверджують, що договір позики грошей від 06.12.2016 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , порушує її права. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.04.2024 року за №372587955 стало відомо про рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л. І. про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 62367076 від 17.12.2021 року, яким зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0610 га, кадастровий номер 3221888801:36:003:0107, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за відповідачкою по справі - [PERSON] . Таким чином єдиним способом судового захисту в даному випадку, на думку позивачки, буде витребування майна від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним (на підставі ст. 387 та ст. 388 ЦК України), оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] , укладений 03.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним у справі за №363/3994/16-ц. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.09.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків. 24.09.2024 року до суду від позивачки надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.10.2024 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 26.12.2024 року до суду від представника відповідачки адвоката Бондар О.Г. надійшов відзив на позовну заяву в якому вказано, що відповідачка заперечує щодо задоволення позову, оскільки її володіння земельною ділянкою є законним та відповідає вимогам ст. 328 ЦК України. Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2021 року, відповідачка на підставі даного договору набула право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 3221888801:36:003:0107), загальною площею 0,061 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Тобто, вона правомірно набула право власності на зазначену земельну ділянку з підстав, що не заборонені законом, зокрема на підставі укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки. За змістом ст. 387 ЦК України важливою умовою застосування положення цієї статті є підтвердження факту незаконного без відповідною правової підстави заволодіння сторонньою особою майна, яке належить власнику. Добросовісний набувач (відповідачка) не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Позивачкою не доведено наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, які є підставами для витребування майна у добросовісного набувача, а саме: майно не було загублене, викрадене чи вибуло з володіння власника не з його волі, а право власності відповідача виникло на законних підставах за оплатним договором. Отже, відповідачка вважає позовні вимоги позивачки необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не з`явилась, при цьому в прохальній частині своєї позовної заяви просила розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, при цьому представником відповідачки спрямовано до суду заяву, в якій остання просила суд розгляд справи проводити за її відсутності. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І. в судове засідання не з`явилась, правом надати пояснення щодо позову не скористалась, при цьому в матеріалах справи наявна заява щодо розгляду справи за її відсутності. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників провадження, суд враховує наявність в матеріалах справи їх заяв щодо розгляду справи за їх відсутності, а також положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного: Так, судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19.10.2017 року у справі за №363/1485/15-ц, яке залишено без змін постановами Апеляційного суду Київської області від 16.01.2018 року та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.04.2018 року, відмовлено в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту набуття права особистої приватної власності та визнання права власності, також відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення факту набуття права особистої приватної власності на земельну ділянку (а.с. 88-100). Вказаними судовими рішеннями встановлено, що з 12.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбу в період якого, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 02.08.2008 року придбано земельну ділянку площею 0,0610 га від земельної ділянки площею 0,1821, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю [PERSON] . Також, судом встановлено, що станом на 31.10.2016 року вказана земельна ділянка була зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за №2582 від 03.07.2015 року. Постановою Київського апеляційного суду від 11.07.2019 року у справі за №363/3994/16-ц, яка залишена без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.02.2021 року, скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05.02.2019 року в частині відмови у визнанні договору купівлі-продажу недійсними, визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер: 3221888801:36:003:0107, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 03.07.2015 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В., за реєстровим за №2582 недійсним (а.с. 101-130). Вказаними судовими рішеннями, також відмовлено у задоволенні позовних вимог про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності сторін по справі, оскільки позивач не надав належних доказів, а саме висновку експертизи про можливі варіанти поділу земельної ділянки в натурі. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.08.2021 року у справі за №363/1011/19, яке залишено без зміно постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 року, визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0610 га, кадастровий номер 3221888801:36:003:0107, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 131-139). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24.11.2023 року у справі за №363/770/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.03.2024 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Лазарєва Л.І. про визнання правочину недійсним та скасування рішення про проведену держану реєстрацію - відмовлено (а.с. 140-150). Вказаними судовими рішеннями встановлено, що 06.12.2016 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), укладено договір позики грошей, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 147 010 грн., а позичальник приймає у власність зазначену суму грошей та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, у строк на один рік, тобто до 06.12.2017 року. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 16.08.2021 року, встановлено, що за [PERSON] , 03.07.2015 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.07.2015 року, зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221888801:36:003:0107, площею 0,061 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 16.08.2021 року встановлено, що 06.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Лазарєвою Л.І., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32737795 від 06.12.2016 року, підстава договір іпотеки, серія та номер: 3311, виданий 06.12.2016 року, іпотекодержатель: [PERSON] , іпотекодавець: [PERSON] . Так, відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд не вправі втручатися в судові рішення, постановлені у інших справах, зокрема, і змінювати їх. В протилежному випадку вказане призвело б до ревізування одних судових рішень іншими, у інших провадженнях, за участі частково інших осіб та нівелювало б встановлені судовими рішенням обставини, законну силу судових рішень, обов`язковість судових рішень до виконання, тощо, тобто вказане б порушувало основоположні принципи правосуддя. В подальшому судом встановлено, що 17.12.2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого, продавець продав (передав) у власність покупцю, а покупець купив (набув у власність) на праві приватної власності земельну ділянку (кадастровий номер - 3221888801:36:003:0107), загальною площею 0,061 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстровано в реєстрі за №3016 (а.с. 180-181). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №372587966 від 03.04.2024 року вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачкою по справі - [PERSON] (а.с. 9). Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно зі ст. 78 ЗК України - право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Статтею 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. У відповідності до ч. 2 ст. 79-1 ЗК України - формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у ч. 6 та ч. 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ч. ч. 3-5 ст. 79-1 ЗК України). Відповідно до ч. 6 ст. 79-1 ЗК України - формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч. 9 ст. 73-1 ЗК України). Як вже неодноразово встановлено та підтверджено судовими рішеннями - земельна ділянка, площею 0,0610 га, кадастровий номер 3221888801:36:003:0107, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку - є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України - майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як слідує із ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачає, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 364 ЦК України - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно зі ст. 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що станом на момент розгляду цієї справи, виділ у натурі частки із майна - земельної ділянки, кадастровий номер 3221888801:36:003:0107, площею 0,061 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не проведено, право власності зареєстровано на [PERSON] . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 391, ст. 392 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, суд зазначає, що чинним ЦК України не передбачена можливість витребування з володіння іншої особи частки майна без попереднього виділення такої частки в натурі. Таким чином, можливість одного із співвласників в спільній сумісній власності вимагати витребувати з чужого володіння частини земельної ділянки, без попереднього виділу частки такої в натурі, не передбачена. Права та інтереси іншого співвласника в спільній сумісній власності мають захищатися шляхом виплати компенсації. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Зазначені принципи також закріплені нормами цивільного процесуального законодавства. Так, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі за №925/1265/16). При оцінці обраного способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, аналізуючи надані сторонами докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням встановлених судом обставин, оцінених судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що оскільки, зі спірного майна не виділено частку в натурі, а позивачка не є його одноосібним власником, позовні вимоги про витребування з володіння відповідачки частини земельної ділянки задоволенню не підлягають. Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивачки відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed