Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 10 грудня 2024 року [PERSON] звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Сєвєродонецької міської ради Луганської області, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частку у праві власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.02.2004 року, вона уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 46. 13.08.2000 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу було засвідчено договір дарування АВН № 529052, відповідно до якого 2 кімнатна квартира загальною площею 75,3 кв.м., жилою площею 41,8 кв.м на 4 му поверсі 10ти поверховому будинку за адресою: [ADDRESS] була передана в дар в рівних частках [PERSON] та позивачу [PERSON] . Чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] та після якого відкрилась спадщина, фактично на момент його смерті з ним ніхто не проживав, тобто прийняття частки квартири у порядку спадкування шляхом проживання із померлим на момент його смерті не відбулося. Таким чином позивачка є єдиною спадкоємницею за часткою у спадковому майні, що залишилось після смерті її чоловіка. При зверненні позивача до нотаріуса с заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , їй постановою від 07.05.2024 року було відмовлено у зв`язку з тим, що не долучено документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на 1/2 частинку квартири на [PERSON] . У зв`язку з тим, що нерухоме майно, знаходиться на території що є окупованою рф, та бюро технічної інвентаризації не вивезло архіви, у зв`язку з чим, позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права. Процесуальні дії у справі. 13 грудня 2024 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у цивільній справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 30 січня 2025 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позиція сторін в судовому засіданні. У судове засідання позивач не з`явилась, у позовній заяві вказала про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яким врегульовано спірні правовідносини, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 46, що підтверджується копією свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 06 лютого 2004 року, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 46 (а.с. 11). 13.08.2000 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу було засвідчено договір дарування АВН № 529052, відповідно до якого 2 кімнатна квартира загальною площею 75,3 кв.м., жилою площею 41,8 кв.м на 4 му поверсі 10ти поверховому будинку за адресою: [ADDRESS] була передана в дар в рівних частках [PERSON] та позивачу [PERSON] (а.с. 13). [PERSON] , помер [INFO] в с. Новозванівка, Попаснянського району, Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20 травня 2022 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 1978 (а.с. 9). Суд переконався, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, даний факт підтверджений Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.04.2022 за № 509-5001042292, де зазначено зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с.10). Постановою державного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В. від 07 травня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що не надано відомостей у письмовому вигляді про підтвердження зареєстрованого права власності [PERSON] на частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на паперових носія інформації, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, у зв`язку з чим не можливо встановити реєстрацію права власності [PERSON] на частку вищезазначеної квартири (а.с.14). Чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] та після якого відкрилась спадщина, фактично на момент його смерті з ним ніхто не проживав, тобто прийняття частки квартири у порядку спадкування шляхом проживання із померлим на момент його смерті не відбулося, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.12). Судом не встановлено інших спадкоємців. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Частинами 3, 4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації, відповідно до Закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Право власності позивача на квартиру набуте до 01 січня 2004 року, тому до таких правовідносин суд вважає за необхідне застосувати норми Цивільного кодексу УРСР,1963 року, Закону України від 07.02.1991 року «Про власність». У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність» громадяни набувають право власності у разі укладання угод, які не заборонені Законом. За змістом ст.ст.128,153 Цивільного Кодексу УРСР, 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібний у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов: 1) Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації. Між тим, державна реєстрація таких прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, одним з яких є документ, яких підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно (оригінал та копія), в якості якого є укладений у встановленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Як встановлено судом позивачка та її чоловік набули право власності на квартиру шляхом укладення договору дарування. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено з матеріалів справи, позивач є спадкоємцем першої черги. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ч. 1 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постановою державного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В.В. від 07 травня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що не надано відомостей у письмовому вигляді про підтвердження зареєстрованого права власності [PERSON] на частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на паперових носія інформації, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, у зв`язку з чим не можливо встановити реєстрацію права власності [PERSON] на частку вищезазначеної квартири. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач не може реалізувати своє право на отримання спадщини і тому звернувся з позовом до суду, оскільки в інший спосіб, окрім судового порядку, не може захистити своє спадкове майнове право. Отже, суду доведено неможливість в інший, ніж судовий спосіб, оформити право власності на спадкове майно, тому, суд дійшов висновку про визнання за [PERSON] ,в порядку спадкування за законом, права власності частку на квартиру за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі викладеного та

Outcome: approved