Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить встановити юридичний факт проте, що [PERSON] [INFO] , ніколи не проживала за адресою: [ADDRESS] , в тому числі не проживала за вказаною адресою на момент смерті спадкодавця - [PERSON] ( [INFO] ) на момент смерті [INFO] . Вимоги позову позивач мотивує тим, що [PERSON] була власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавиця померла [INFO] . На момент смерті в квартирі за місцем реєстрації та проживання спадкодавиці було зареєстровано також місце проживання [PERSON] [INFO] (позивачка) та [PERSON] [INFO] (відповідачка 1). Позивачка та відповідачка [PERSON] є племінницями спадкодавиці та єдиними спадкоємицями. Спадкодавиця не залишила заповіту, а тому спадкування здійснювалося за законом. Позивачка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири (за адресою [ADDRESS] ) зареєстроване в реєстрі №1750 від 28.11.2023. Як зазначила позивач, [PERSON] ніколи не проживала за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про не проживання за місцем реєтрації від 06.01.2024. Відповідачка більше 10 років проживає закордоном (точне місце перебування не відоме). У зв`язку з ситуацією яка склалася в Україні, відповідачка [PERSON] не бажає приїжджати, окрім цього не має наміру оформлювати спадщину, що відкрилася після смерті спадкодавиці. Догляд та утримання спадкодавиці до моменту її смерті здійснювала позивачка. Встановлення цього юридичного факту позивачці необхідне для вирішення питання про прийняття спадщини після смерті спадкодавиці померлої [INFO] . Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України - підлягає встановленню фактичне місце проживання як спадкодавця, так і спадкоємця, оскільки державна реєстрація за певного поштовою адресою сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання особи за адресою реєстрації. Так, ч, 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем станом на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця прожинання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 21.10.2020 (справа №569/15147/17, провадження: 61-39308св18), та від 28.04.2021 (справа №204/2707/19, провадження: 61-15380св20). Під місцем постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання зі спадкодавцем за однією адресою. Тобто, ч. 3 ст. 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не сам факт реєстрації місця проживання ймовірного спадкоємця за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, позивач просила її позовні вимоги задовольнити. На адресу суду 01 березня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Одеської міської ради про визнання особи такою, що не проживала за однією адресою зі спадкодавцем на момент смерті. 01 квітня 2024 року (а.с.23) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 56). У судове засідання з`явився представник позивача адвокат Поліщук А. В. та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позові. Відповідачі в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не сповістили та з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів. Суд, вислухав представника позивача, вивчивши доводи позивача, наявні у справі докази, дослідивши матеріали справи, вважає, позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи із такого. Відповідно до правил ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] була власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавиця померла [INFO] . На момент смерті в квартирі за місцем реєстрації та проживання спадкодавиці було зареєстровано також місце проживання [PERSON] [INFO] (позивачка) та [PERSON] [INFO] (відповідачка 1). (а.с. 8-11). Позивачка та відповідачка [PERSON] є племінницями спадкодавиці та єдиними спадкоємицями. Спадкодавиця не залишила заповіту, а тому спадкування здійснювалося за законом. Позивачка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири (за адресою [ADDRESS] ) зареєстроване в реєстрі №1750 від 28.11.2023. В доказ того, що [PERSON] [INFO] , ніколи не проживала за адресою: [ADDRESS] , в тому числі не проживала за вказаною адресою на момент смерті спадкодавця - [PERSON] ( [INFO] ) на момент смерті [INFO] , стороною позивача подано Акт про непроживання за місцем реєстрації від 06 січня 2024 року, в котрому вищезазначений факт підтверджують сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В даному випадку не підтверджено, що зазначені в Акті сусіди спадкодавця - [PERSON] самі проживали на момент смерті [PERSON] за адресами, що зазначені в акті. Крім того, зазначений Акт взагалі не може підтвердити факт того, що [PERSON] [INFO] , ніколи не проживала за адресою: [ADDRESS] , оскільки сам факт її реєстрації за зазначерю адресою підтверджує протилежне. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відтісніть обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19): принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Отже, аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вимоги позову, а тому у суду відсутні підстави для його задоволення.

Outcome: dismissed