Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] звернулись до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно заявлених вимог, позивачі просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на проживання в квартирі [ADDRESS] і визнати його таким, що підлягає знаттю з реєстрації за цією адресою. Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] та її діти: [PERSON] , [PERSON] в рівних долях приватизували кв. [ADDRESS] . 05 січня 2012 року колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] був зареєстрований за вищевказаною адресою, як член сім`ї власника житла. 17 листопада 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У 2017 році відповідач скоїв кримінальне правопорушення, згідно судового рішення йому обрали міру запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, в подальшому для відбуття покарання його було доставлено до виправної колонії. Позивачі зазначають, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації майже сім років. 19 березня 2024 року позивачами, як співвласниками вищезазначеної квартири до ЦНАП Дніпровського району міста Києва була подана заява про зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою. Згідно відповіді №103/А-278 від 01 квітня 2024 року позивачам було відмовлено в знятті відповідача з реєстрації на підставі того, що позивач - [PERSON] є неповнолітнім, у зв`язку з чим всі правочини повинен здійснювати зі згоди своїх батьків, а так як його батько, який є відповідачем по справі, такої згоди не давав, то і його заява стосовно зняття відповідача з реєстрації не повинна прийматися до уваги. Позивачі з цим не погоджуються, тому звертаються з позовом до суду. Позивачі вважають, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, кв. [ADDRESS] та повинен бути знятим з реєстрації за цією адресою в зв`язку з тривалою, понад рік відсутністю за місцем реєстрації. На думку позивачів, відповідач, скоївши злочин, добровільно змінив місце проживання. Позивачі зазначають, що вони не чинили відповідачеві перешкод у користуванні квартирою, проте відповідач створює їм перешкоди в здійсненні права користування та розпорядженні їх майном, крім того, відповідач не сплачує за комунальні послуги та обслуговування прибудинкової території. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано 24 травня 2024 року, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. До суду надійшла заява від відповідача, в якій він просив перенести розгляд справи. Позивачами до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім`ї. Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним господарством, мають взаємні права та обов`язки. Згідно частин 2 та 3 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом установлено, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності (а.с. 6). За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 05 січня 2012 року (а.с. 13). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2020 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11 листопада 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (актовий запис № 1634) (а.с.7). Виходячи з наведеного, суд доходить висновку, що відповідач не є членом сім`ї позивача [PERSON] в розумінні діючого законодавства України. Відповідач з 21 травня 2021 року відбуває покарання в ДУ «Райківська виправна колонія (№ 73)» (а.с. 8). При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17). Суд зазначає, що позивачами не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів щодо не поважності причин відсутності відповідача у спірній квартирі. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі у зв`язку з відбуванням покарання не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, про що згідно вмісту позовних вимог просять позивачі, діючим законодавством не передбачена. Оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про визнання відповідача таким, що підлягає зняттю з реєстрації за цією адресою не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як роз`яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Отже, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині з тих підстав, що заявлені вимоги не можуть бути задоволені у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), у задоволенні вимог про що позивачам було відмовлено. На підставі ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed