Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом у якому просив стягнути з відповідачки 118000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідачка з 2023 року працювала у належній позивачеві крамниці «Пивна крамниця» за адресою: [ADDRESS] . Скориставшись своїм положенням та довірою позивача, відповідачка з січня 2024 року, на періодичні основі, викрадала з барсетки позивача грошові кошти на загальну суму 118000 грн. 15.03.2024 відповідачка у присутності свідка написала боргову розписку, в якій визнала провину у вчиненні правопорушення та зобов`язалася повернути викрадені кошти до 15 вересня 2024 року. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року відповідачку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. У зв`язку з відмовою відповідачки добровільно повернути викрадені кошти, позивач змушений звертатися до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 30.12.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25.03.2025 підготовче провадження закрито, справу пози значено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала повністю. Пояснила, що дійсно викрала у позивача грошові кошти у сумі 7400 грн., за викрадення яких її засуджено. Також вона писала розписку про те, що викрала грошові кошти у сумі 118 000 грн., проте цих коштів вона не брала. Розписку написала у зв`язку з тим, що її викрили під час викрадення 7400 грн. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі №183/5606/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. Вироком суду установлено, що 10.03.2024 року, приблизно о 13:56 годині, [PERSON] перебувала у підсобному приміщенні магазину « [INFO] » ФОП « [PERSON] », який розташований за адресою: [ADDRESS] , де на бочці, яка знаходилась у вказаному приміщенні, побачила тканинну сумку чорного кольору. В цей час у останньої виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану, а саме майна, що належить [PERSON] . Реалізуючи свій злочинний умисел, у вказаний час, [PERSON] , перебуваючи за вищевказаною адресою, діючи таємно, умисно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, розуміючи, що за її діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, відкрила вказану сумку, у середині якої побачила грошові кошти, а саме гривні зразка Національного банку України, котрі визначила об`єктом свого злочинного посягання. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення грошових коштів, [PERSON] дістала з сумки купюри номіналами 1000 гривень та 200 гривень, на загальну суму 3400 гривень, та, тримаючи їх у руці, вийшла з підсобного приміщення до касової зони магазину «Пивна крамниця», таким чином таємно здійснила крадіжку вищевказаних грошових коштів. Доводячи свій злочинний умисел до кінця, 10.03.2024 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, [PERSON] , діючи таємно, умисно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, розуміючи, що за її діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, знов зайшла до підсобного приміщення магазину «Пивна крамниця», де на столі знаходилась тканинна сумка чорного кольору. Достовірно знаючи, що в середині вказаної сумки знаходяться грошові кошти, попередньо визначивши їх об`єктом свого злочинного посягання, [PERSON] відкрила сумку та дістала з неї грошові кошти купюрами по 1000 гривень на загальну суму 4000 гривень, та, тримаючи їх у руці, вийшла з підсобного приміщення до касової зони магазину «Пивна крамниця», таким чином таємно здійснила крадіжку вищевказаних грошових коштів. Внаслідок злочинних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 7400 гривень 00 копійок. Згідно з ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії бездіяльність та чи вчинені вони цією особою. Як убачається зі змісту вироку, викрадені 10.03.2024 грошові кошти у сумі 7400 грн. потерпілому повернуті. Як зазначено у вироку, під час судового розгляду цивільним позивачем [PERSON] подано цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 100 000 грн. та моральної шкоди в сумі 100 000 грн. У задоволенні цивільного позову [PERSON] відмовлено. Стосовно викрадення у позивача грошових коштів у сумі 118000 грн., судом установлено таке. 15.03.2024 відповідачка [PERSON] власноручно написала розписку, у якій зазначила про те, що взяла (вкрала) у [PERSON] грошові кошти у сумі 118000 грн., які зобов`язується повернути до 15 вересня 2024 року (а.с.5). Оригінал зазначеної розписки оглянуто у судовому засіданні, відповідачка підтвердила факт її написання та підписання, проте у судовому засіданні заперечила факт викрадення грошових коштів у вказаній позивачем сумі та виникнення у неї грошових зобов`язань. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для деліктних відносин є характерним застосування презумпції вини заподіювача шкоди, проте усі інші умови застосування такого виду цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню у повному обсязі позивачем, який наполягає на наявності підстав для задоволення такого позову. Аналогічні правові висновки зробила Велика палата ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (п.81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду від 2.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п.41). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. п.43 постанови КГС від 23.10.2019 у справі №917/1307/18)». Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Неправомірність дій і вина відповідача в заподіянні шкоди позивачу у сумі 118000 грн. вироком суду, який набрав законної сили не установлена. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України установлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання На переконання суду, письмова розписка, у якій відповідачка підтвердила факт викрадення грошових коштів у сумі 118000 грн. не може бути допустимим та достатнім доказом факту вчинення злочину під час розгляду цивільної справи, оскільки вину [PERSON] у викраденні 118000 грн. не встановлено вироком суду. Крім того, у наданій суду розписці не зазначено коли, за яких умов, обставин, у який спосіб тощо викрадено грошові кошти. У позовній заяві позивач зазначає, що грошові кошти відповідачка викрадала частинами, на періодичній основі. Проте не вказав коли саме та у яких розмірах викрадено грошові кошти на загальну суму 118000 грн., а також не надав належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Згідно з\~ положеннями ЦК України, розписка про отримання грошових коштів використовується для підтвердження договору позики між сторонами. Ураховуючи що розписка містить зізнання особи у вчиненні крадіжки грошових коштів, вона могла бути використана як доказ у кримінальному провадженні. Разом з тим, зі змісту вироку у справі № 183/5606/24 убачається, що вказана розписка від 15.03.2024 не була предметом дослідження у кримінальному провадженні. Крім того, у вироку суду від 16.09.2024 у справі № 183/5606/24 при вирішенні питання щодо цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди у сумі 100000 грн. зазначено, що\~ обвинувачення [PERSON] стосовно таємного викрадення майна, що належало потерпілому [PERSON] на суму 100 000 грн. не висувалось, про що зазначив потерпілий та прокурор. Факт вчинення злочину може бути установлено виключно в межах кримінального провадження у порядку, встановленому КПК України. Натомість встановлення у рішенні суду у цивільній справі факту викрадення грошових коштів порушує принцип презумпції невинуватості, гарантований ст.62 Конституції України. Підсумовуючи викладене, оцінивши надані суду докази у своїй сукупності, з урахуванням вимог належності, допустимості та достатності доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог. Відповідно до ч.1\~ ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, який слід віднести за рахунок позивача у зв`язку з відмовою у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed