Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

27.01.2025 адвокат Браславська О. А. в інтересах [PERSON] через систему "Електронний суд" подала позовну заяву до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , а також просила стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. На обґрунтування позовної\~заяви представник\~позивача [PERSON] \~зазначила,\~що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В належному позивачу будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком його дочки. Більше восьми років у вказаному будинку [PERSON] не проживає, оскільки після розірвання шлюбу змінив своє фактичне місце проживання, яке на цей час йому не відоме, можливо, виїхав до своїх батьків в с. Верхівка Барського району Вінницької області. Відповідач не бере участі в утриманні житла, оплаті житлово-комунальних послуг. Реєстрація відповідача в належному [PERSON] житловому будинку перешкоджає власнику житла в оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, а також створює перешкоди у реалізації права власності в частині розпорядження власним майном. Крім того, чинним законодавством передбачено, що зміна місця проживання військовозобов`язаних можлива лише з дозволу ТЦК. Однак позивач не має жодних підстав для звернення до ТЦК за таким дозволом, оскільки відповідач фактично вже змінив місце свого проживання і не уповноважував позивача на звернення з цього питання від його імені. Зазначені обставини, стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 29.01.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 28.02.2025. 14.02.2025 представник позивача [PERSON] надіслала заяву про виклик в судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] 28.02.2025 судовий розгляд відкладено у зв`язку з перебуванням судді Овдієнка В. В. на лікарняному. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечували проти заочного розгляду справи. Представники третіх осіб: [INFO] ,\~Слобожанської селищної\~ради Чугуївського району Харківської області причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв не подавали. Відповідач [PERSON] який повідомлявся про час і місце судового розгляду повістками, направленими рекомендованими листами, які повернулися не врученими з поштовою відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою", "за закінченням терміну зберігання" (а. с. 35, 35а, 41-47), не повідомив про причини повторної неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав, хоча мав для цього достатньо часу. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі №\~361/8331/18.) У цій справі суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечували позивач та його представник, та що відповідає передбаченим статтею 2 ЦПК України завданням та основним засадам цивільного судочинства, в тому числі і щодо розумності строків розгляду справи судом. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, а також докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі доказів, досліджених під час судового розгляду, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірним є право користування відповідача [PERSON] , [INFO] , житловим приміщенням у вигляді будинку [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 407220404 від 09.12.2024 (а. с. 19). Згідно копії паспорта громадянина України [NUMBER] позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13-17). Згідно довідки відділу центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 01-21/127 від 28.01.2025 відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 30). Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком дочки позивача. З копії рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09.08.2016 по справі № 621/1169/16-ц вбачається, що 09.08.2016 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 20-22). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком дочки позивача. Він дійсно більше 8 років не проживає за адресою: [ADDRESS] , останній раз був у 2016 році, на вимогу добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою він спочатку обіцяв це зробити, але потім зв`язок з ним був втрачений. Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Підпунктом 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Позивачем та його представником надані докази того, що відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому приміщенні, належному на праві власності [PERSON] , понад рік у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за ним права користування цим житловим приміщенням. Відповідачем не надано доказів на спростування доводів позовної заяви. За таких обставин, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору (а. с. 24).

Outcome: approved