Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Яворівського районного суду Львівської області із позовною заявою до державного реєстратора Яворівської міської ради Лядрик Ю.І. про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, в якій просить визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора Яворівської міської ради Лядрик Ю.І. від 01.12.22, індексний номер 65632924, про державну реєстрацію права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати незаконним та скасувати реєстраційний запис № 48576730 від 29.11.22 про визнання права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та внесено запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно гро право власності на спірний житловий будинок у порушення норми ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Так, вказана стаття передбачала наявність виписки із погосподарської книги та документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом. Жодний з цих документів державному реєстратору представлений не був, натомість рішення виконкому на яке посилається державний реєстратор, виявилось фіктивним, так як листом від 20.06.23 за № 4073 за підписом Яворівського міського голови повідомлено про те, що таке рішення виконкомом не приймалося. У той же час позивач вказала, що останнім головою колгоспного двору був її двоюрідний брат [PERSON] , який помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] . Ніхто більше в будинку не проживав, жодних родичів (ймовірних спадкоємців [PERSON] ) не було. Позивач здійснювала її поховання та оформлення документів, саме тоді виявила, що [PERSON] не є законною дружиною [PERSON] , немає українського паспорта, а є громадянкою росії і перебуває в Україні на підставі посвідки на постійне проживання з 2004 року. На цей час колгоспу вже не було. [PERSON] не могла бути членом колгоспного двору і таким чином успадкувати майно після [PERSON] . На момент смерті [PERSON] спадкоємцями третьої черги були позивач та її двоюрідна сестра [PERSON] , однак при звернені до нотаріуса з приводу оформлення спадщини виявилось, що право власності на спадкове майно оформлено на [PERSON] . Незаконна реєстрація права власності на житловий будинок за [PERSON] порушила право позивача на спадщину. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 13.12.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк з дня отримання ухвали для усунення вказаних в ній недоліків. 04.01.2024 на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви та ухвалою судді від 08.01.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.01.2025\~ проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 10.05.2024 відповідач державний реєстратор Яворівської міської ради Лядрик Ю.І. надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Таким чином, твердження позивача про те, що належним відповідачем в даній справі є державний реєстратор є хибним. Так, державна реєстрація права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] було здійснено державним реєстратором згідно п.п. 77, 78, 79 Постанови №1127 на підставі документа щодо присвоєння поштової адреси та технічного паспорта на житловий будинок, отриманих з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Жодних підстав для відмови в державній реєстрації прав, передбачених у ст. 24 Закону № 1952-IV не було. [PERSON] зазначила, що [PERSON] була громадянкою Туркменістану, перебувала на території України законно. ЇЇ особу та повноваження встановлено реєстратором під час формування заяви про державну реєстрацію прав. Відтак відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] 22.08.2024 надала суду письмові пояснення, в яких зауважила, що їй судом надано мені можливість залучити відповідача по справі, оскільки державний реєстратор Яворівської міської ради Лядрик Ю.І., вказала, що вона не є належним відповідачем. Однак, відповідно до Інформації з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме від 31.05.23 учасниками спірних правовідносин були заявник [PERSON] - третя особа щодо якої було здійснено ці дії; Яворівська міська рада - встановила адресу житлового будинку, та державний реєстратор Лядрик Ю.І., яка здійснила реєстрацію права власності. Підставою для здійснення реєстраційного запису вказано: документ про присвоєння поштової адреси, технічний паспорт, документ про підтвердження факту належності об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 555, виданий Виконавчим комітетом Яворівської міської ради Львівської області 18.10.2022. Однак листом від 20.06.23 за № 4073 позивача повідомлено про те, що таке рішення виконкомом не приймалося. Позивач вважає, що державний реєстратор Лядрик Ю.І. придумала неіснуюче рішення виконавчого комітету Яворівської міської ради № 555 від 18.10.2022, свідомо вказавши в тексті реєстраційного запису про те, що це документ про підтвердження факту належності об`єкта нерухомого майна. Такими протиправними діями, позбавила позивача, як ймовірного спадкоємця, можливості реалізувати право на спадщину. З чого випливає, що державний реєстратор є належним відповідачем по справі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх повністю з підстав зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях. Відповідач державний реєстратор Яворівської міської ради Лядрик Ю. І. в судове засідання не прибула, подала до суду клопотання про здійснення розгляду справи за її відсутності, у якому вказала, що позовні вимоги не визнає, просила суд повністю відмовити у задоволенні позову. Відповідно до\~ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (статті\~316,\~317,\~319 ЦК України). Відповідно до приписів\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього (стаття 329 ЦК України). Підстави припинення права власності на майно передбачені\~статтею 346 ЦК України, у тому числі, частина друга цієї статті визначає, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. ст.\~386,\~387 ЦК України). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №341858266 від 07.08.2023, право власності на житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровано державним реєстратором Яворівської міської ради Львівської області Лядрик Ю.І. за [PERSON] . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 65632924 від 01.12.2022. Документи, подані для державної реєстрації: Документ щодо присвоєння поштової адреси, серія та номер: AR01:6103-9183-0600-2787, виданий 16.08.2022, видавник: ЄДЕССБ, технічний паспорт, серія та номер: [NUMBER] , виданий 04.07.2022, видавник: ЄДЕССБ; Документ про підтвердження факту належності об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 555, виданий 18.10.2022, видавник: Виконавчий комітет Яворівської міської ради Львівської області. Суду надано повідомлення Яворівського міського голови І.Грабовського, адресованого [PERSON] , відповідно до якого 18.10.2022 засідання виконавчого комітету Яворівської міської ради Львівської області не проводилося та рішення не приймалися. У 2022 рішення під №555 немає. Разом з тим, згідно даних копій аркушів земельнокадастрової книги №14 серед членів господарства голови сім`ї [PERSON] вказаний син [PERSON] . Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки домогосподарство по [ADDRESS] рахується за [PERSON] . Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданим Яворівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів),\~ [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 727. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в Туркменістані та у 1996 приїхала в Україну, що підтверджується копією тимчасовою посвідки на проживання серія [NUMBER] від 10.02.2004. Згідно з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Яворівською міською радою Яворівського району Львівської області 17.05.2023,\~ [PERSON] \~ померла [INFO] , відповідний актовий запис №205. Відповідно до частини першої\~ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже,\~ст. 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої\~ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга\~статті 48 ЦПК України). Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~врегульовано відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач оскаржує прийняті відповідачем рішення про державну реєстрацію права власності третіх осіб на спірний житловий будинок, в [ADDRESS] . При цьому, підставою для звернення до суду з даним позовом стали стверджувані позивачем порушення відповідачем законодавства, що регулює процедуру здійснення державної реєстрації, оскільки позивач наполягає на відсутності у третьої особи [PERSON] права на спадкування майна іншої третьої особи [PERSON] . Позивач зазначає, що вона та її двоюрідна сестра є належними спадкоємцями [PERSON] . Водночас, позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем у справі не заявляла. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Згідно із правовими висновками Верховного суд, зокрема, постановою ВП ВС від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 згідно якої належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 51 ЦПК України,\~суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті випливає, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним чи залучення співвідповідача. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним чи залучати до участі у справі співвідповідача з власної ініціативи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати у справі слід залишити за позивачем. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed