Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

28 березня 2024 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання квартири об`єктом права особистої приватної власності. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 09.07.2016 [PERSON] придбав квартиру, за згодою дружини, за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] . За такий короткий проміжок часу сторони не мали сформованого спільними зусиллями бюджету. Одруження виявилося невдалим, на даний час подружжя разом не проживає, спільне господарство не ведуть. Причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, наявні різні погляди на життя. 11.04.2023 шлюб між сторонами було розірвано. Матеріальний стан Позивача підтверджується Довідками/виписками за період з 2014 по 2015 роки. Позивач постійно вкладав наявні в нього кошти на депозити в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». До того ж депозити були відкриті Позивачем до укладення шлюбу з Відповідачем, тому є всі наявні підстави стверджувати, що кошти які вкладав та отримував Позивач готівкою чи на власні банківські рахунки є його особистою власністю. З Довідок/виписок за договорами депозиту [PERSON] відомо, що в період з 12.03.2015 по 29.12.2015 ним було знято коштів загальною сумою на 1\~391\~432,52 грн. Частина даних коштів була витрачена Позивачем на весілля сторін, інша частина пішла на купівлю квартири загальною площею 131,6 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кошти які залишились були витрачені Позивачем також на проведення ремонту та облаштування квартири. Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з чим просить визнати за позивачем право особистої приватної власності на зазначену квартиру та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді від 02.04.2024 по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, копія якої була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 26.06.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що фактично сторони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина за адресою: [ADDRESS] , з 2012 року, не перебуваючи у шлюбі та вели спільне господарство, побут, разом подорожували. За відповідачкою 29.12.2013 було зареєстровано автомобіль DAEWOO MATIZ, державний номерний знак [NUMBER] та 08.05.2015 даний автомобіль було продано. В свою чергу всі отримані кошти за продаж власного автомобіля вони разом з колишнім чоловіком відкладали на придбання нової квартири, більшої і комфортнішої для їх сім`ї. В червні місяці 2016 року вони вирішили одружитися, і маючи вже відповідний спільний капітал вирішили придбати квартиру більшою площею. Більш того, 17.10.2017, в період шлюбу, вони з колишнім чоловіком прийняли рішення продати однокімнатну квартиру, що належала їй на праві власності, за адресою: [ADDRESS] , з ціллю зробити ремонт в новій квартирі. Враховуючи викладене є достатньо підстав вважати що спірна квартира була придбана за спільні кошти позивача і відповідача. Укладаючи вказаний правочин, а саме договір купівлі продажу квартири №618 від 09.07.2016, сторони обопільно скерували намір при придбанні даної квартири діяти в інтересах сім`ї та надали згоду одне одному на придбання нерухомості саме у спільну власність. Волевиявлення як позивача так і відповідачки щодо правового режиму квартири було посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу, засвідчення того, що дана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується у шлюбі за спільні кошти. У зв`язку з чим просить відмовити в задоволені позову та стягнути з позивача на користь відповідача понесені нею судові витрати. 15.07.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача зазначає, що ДРРП не являється доказом того, що кошти від продажу даної квартири, якою Відповідач володіла на праві приватної власності, були витрачені на ремонт у новій квартирі. Окрім того, відсутній договір купівлі-продажу, який би підтвердив чи спростував суму та факт продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Також, у відповіді Територіального сервісного центру МВС 3542 зазначається, що авто DAEWOO МАТIZ, д.н.з. [NUMBER] , 08.05.2015 було знято з обліку для реалізації з оформленням на іншого власника. Тобто, з даної відповіді невідомо чи відбувся продаж зазначеного т/з чи його було відчужено в інший спосіб (наприклад, за договором дарування). Тому докази, які були додані відповідачем до відзиву жодним чином не підтверджують факту внесення Відповідачем коштів до так званого зі слів Відповідача «сімейного бюджету». Більш того, позивач перебував в офіційному шлюбі до 06.10.2015 (дата набрання законної сили рішення про розірвання шлюбу, справа № 398/3209/15-ц, провадження 2/398/1828/15) з колишньою дружиною [PERSON] . Ухвалою суду від 15.07.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Відповідно до ст. 247 ЦПК України забезпечується повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, просив її задовольнити. Посилався на доводи, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Також позивач пояснив суду, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 14.06.2016 по 11.04.2023. 09.07.2016 за грошові кошти, які він заробив до укладання шлюбу, він придбав спірну квартиру. В 2015 році він відкрив депозитні рахунки, на які клав грошові кошти. Цих коштів вистачило на придбання квартири та ремонт в ній. Відповідачка в придбанні квартири та оплаті ремонту коштами не допомагала, у неї не було коштів. В першому шлюбі він перебував до 2015 року, від шлюбу є син. В першому шлюбі ними була придбана квартира, яку він залишив першій дружині. З першою дружиною у них був спільний бізнес, спільні грошові кошти, на час розірвання шлюбу приблизно 5\~000\~000 грн., які вони порівну поділили. Саме за ці кошти він придбав спірну квартиру. З відповідачкою він познайомився в 2011 році, спочатку вони лише спілкувалися, потім стали разом проводити час. Приблизно з 2012 року вони були коханцями і він її повністю забезпечував. У відповідачки у власності була однокімнатна квартира. Він в ній не проживав ніколи. Ця квартира була продана в період їх шлюбу, а гроші були витрачені на родину. Квартира відповідачки була продана після того, як вже був зроблений ремонт в спірній квартирі, були придбані меблі та техніка. Також у відповідачки було власне авто, яке їй подарувала бабуся та яке було продано нею до укладання шлюбу. Для проведення ремонту в спірній квартирі він також продав свій автомобіль. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, просив її задовольнити. Посилався на доводи, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Також пояснив, що у відповідача до укладання шлюбу з відповідачкою було відкрито 26 депозитних рахунків. Згідно аналізу руху коштів на цих рахунках вбачається, що на депозитних рахунках одночасно перебувало 1\~280\~000 грн., та ця сума була знята позивачем в період з вересня по грудень 2015 року. Ці кошти були витрачені позивачем на придбання спірної квартири та проведення в ній ремонту. Ремонт в квартирі було зроблено до продажі відповідачкою своєї квартири і кошти, виручені від продажу квартири, не могли піти на проведення ремонту в спірній квартирі, на що посилається представник відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилалася на доводи, викладені у відзиву на позовну заяву. Зазначила, що 17.10.2017 відповідачка продала власну квартиру за 91\~538 грн., що на той час складало приблизно 8000 доларів США. Ці кошти були витрачені на ремонт в спірній квартирі. Також в неї був автомобіль, який 05.05.2015 вона продала за 4000 доларів США. Окрім цього, у неї на депозитному рахунку були грошові кошти в розмірі приблизно 200\~000-300\~000 грн. До укладання шлюбу вони проживали разом, як родина. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на депозитних рахунках [PERSON] за період з 19.03.2014 по 29.12.2015 знаходилися грошові кошті на загальну суму 1\~280\~000 грн. (а.с.9-24). Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.09.2015 року, справа 398/3209/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення шлюбу набрало законної сили 06.10.2015 (а.с.120). Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.06.2016. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с.116). Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2016, [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартість квартири [ADDRESS] (а.с.100). Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 25.03.2024 квартиру, оціночна вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , складає 2\~837\~197,16 грн. (а.с. 26-27). З інформації ТСЦ МВС 3542 від 16.11.2023 № 31/11/3542-12-Ш-аз, за [PERSON] 29.10.2013 було зареєстровано автомобіль DAEWOO МАТIZ, державний номерний знак [NUMBER] , та 08.05.2015 знято з обліку для реалізації з оформленням на іншого власника (а.с.110). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2017, [PERSON] продала квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої приватної власності, продаж квартири здійснено за 91\~538 грн. (а.с.158-177). Також судом оглянуто спільні позивача та відповідача фотокартки (а.с.101-108). Крім цього, судом було допитано свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні повідомила, що з позивачем перебувала у шлюбі, який було розірвано восени 2015 року. Вони проживали разом до осені 2015 року. Усього з позивачем прожили разом приблизно 20 років, а з 2010 року в офіційному шлюбі. У них був спільний бізнес в с. Кирилівка та в м. Кропивницький, зареєстровано ФОП, сезонний бізнес, займалися торгівлею. Також у них були спільні кошти, які вони поділили порівну після розлучення. У них обох в період шлюбу були відкриті депозитні рахунки, гроші туди клали в рівних частинах. Спірну квартиру вони планували купити ще в період шлюбу для родини, проте у продавця щось не виходило. Спірну квартиру позивач придбав за власні кошти, за 50000 доларів США. Вона також знайома з відповідачкою, познайомилася після розірвання шлюбу з позивачем, відповідачка - це хрещена мати її дитини від другого шлюбу. У неї у власності була однокімнатна квартира та автомобіль DAEWOO MATIZ. Автомобіль вона продала до шлюбу з позивачем, а квартиру в період шлюбу. Після продажу її квартири, якщо вона не помиляється, вони родиною за ці гроші поїхали кудись відпочивати. Відповідачка ніколи не працювала. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наданих позивачем доказів вбачається, що на його ім`я в банку АТ КБ «ПриватБанк» були відкриті депозитні рахунки, на яких за період з 19.03.2014 по 29.12.2015 знаходилися грошові кошті на загальну суму 1\~280\~000 грн. Ця сума була знята частинами в період з вересня по грудень 2015 року. Вартість спірної квартири згідно з договором купівлі-продажу від 09.07.2016 становила 250\~600 грн. Крім того, з показів свідка вбачається, що на час розірвання першого шлюбу позивача, а саме осені 2015 року, у нього були збереження приблизно 2\~500\~000 грн. В той же час, відповідачем та її представником не надано доказів на підтвердження того, що у відповідачки були особисті кошти або дохід на час придбання спірної квартири. Посилання представника відповідача на те, що у відповідачки до укладання шлюбу з позивачем були кошти на депозитному рахунку та грошові кошти від продажу автомобіля, суд не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи нічим не підтверджено. Доводи представника відповідача про те, що кошти від продажі квартири відповідачки пішли на ремонт спірної квартири також нічим не підтверджено. Більш того, спірна квартира була придбана 09.07.2016, в той час як квартира відповідачки була продана 17.10.2017, тобто більш ніж через рік. Таким чином, з наведених вище доказів та показів свідка вбачається, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача, які знаходилися на його депозитних рахунках, відкритих до укладання шлюбу сторін. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача а корить позивача.

Outcome: approved