Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

18.09.2024 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернулась [PERSON] через свого представника - адвоката Рищука В.В. із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та визначити місце проживання їх спільних з відповідачем дітей разом з матір`ю. Короткий зміст заяв по суті справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 08.06.2015 року виконавчим комітетом Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON] ), [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №19. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує про те, що їх сім`я з відповідачем розпалася та існує формально, з огляду на те, що між ними під час спільного проживання протягом останніх років часто виникали непорозуміння, в тому числі через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Крім того, відповідач залишив без належної батьківської уваги їх спільних дітей та поклав обов`язок утримання сім`ї лише на позивачку. Вказує, що почуття любові та поваги між ними відсутні. Спроби на примирення, які робилися раніше були безрезультатними. Спільне господарство сторони не ведуть, подружні стосунки не підтримують, спору про спільне майно не має. Позивач вважає, що збереження сім`ї з відповідачем буде суперечити її інтересам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей. Також позивач просить визначити місце проживання їх спільних з відповідачем дітей разом з матір`ю, оскільки діти зареєстровані та проживають разом з нею, забезпечені житлом, власником якого є позивач, вона працевлаштована, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, без шкідливих звичок та має належний стан здоров`я, а тому в достатній мірі має змогу утримувати та доглядати дітей. Звертає увагу, що відповідач залишив дітей без належної батьківської уваги, а також матеріально не допомагає дітям. Крім того, відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, що на її думку суперечить інтересам її дітей. З огляду на вказане, позивач вважає, що подальше збереження шлюбу не можливе, а тому їх з відповідачем шлюб слід розірвати та визначити місце проживання їхніх спільних малолітніх дітей разом з матір`ю. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23.09.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання з участю сторін на 10:00 год. 11.11.2024 року. 11.11.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з відпусткою судді на 09:30 год. 29.11.2024 року. 29.11.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з відпусткою судді на 09:00 год. 10.01.2025 року. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.01.2025 року, підготовче засідання по справі відкладено до 08:45 год. 10.02.2025 року, з метою залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей Клеванської селищної ради. 10.02.2025 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неотриманням на запит суду необхідних матеріалів до 09:00 год. 04.04.2025 року. 25.02.2025 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Клеванської селищної ради (Додаток до рішення виконавчого комітету від 20 лютого 2025 року) щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] 04.04.2025 року через канцелярію суду надійшла заява від позивачки [PERSON] , в якій вона просить розглядати справу у її відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також позивачкою надано оригінал свідоцтва про шлюб для долучення до матеріалів справи. Також, 04.04.2025 року через канцелярію суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в якій останній просив проводити розгляд справи у його відсутність. Зазначив про те, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення. При цьому, 04.04.2025 року через канцелярію суду надійшла заява від представника третьої особи Служби у справах дітей Клеванської селищної ради - Комарової О.В., в якій остання просила провести розгляд справи у відсутність представника третьої особи, зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. У судове засідання сторони не з`явилися. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 08.06.2015 року [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №19. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , а також донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , а також довідки відділу ЦНАП Клеванської селищної ради про зареєстрованих осіб №1992/09-01/24, позивачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , де за вказаною адресою з нею зареєстровані та проживають її діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач у позовній заяві стверджує про факт припинення шлюбних відносин між сторонами, втрату почуття взаємної любові та поваги один до одного, а також вказує про те, що шлюб між сторонами має формальний характер, подальше сімейне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей. Встановлено, що неповнолітні син та донька сторін зареєстровані та проживають разом з позивачкою, у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачці [PERSON] на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 квітня 2018 року. Згідно характеристики [PERSON] , останній є учнем 3 класу Клеванського ліцею №1 Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області та за місцем навчання характеризується з позитивної сторони. Згідно характеристики [PERSON] , остання є ученицею 3 класу Клеванського ліцею №1 Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області та характеризується за місцем навчання з позитивної сторони. Згідно характеристики [PERSON] , 1975 року народження, остання є викладачем з охорони праці Клеванського професійного ліцею та за місцем роботи характеризується позитивно. Як вбачається зі змісту довідки про доходи [PERSON] , яка займає посаду викладача Клеванського професійного ліцею за період з 01.09.2023 року по 31.08.2024 року отримала заробітну плату у розмірі 198 087 грн. Як вбачається із висновку Органу опіки та піклування Клеванської селищної ради (Додаток до рішення виконавчого комітету від 20 лютого 2025 року) щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , орган опіки та піклування Клеванської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Відповідно до ст.51 Конституції України та ч.1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Стаття 112 Сімейного Кодексу України, регламентує, що вирішуючи спір про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При вирішенні даного спору, суд виходить із того, що добровільність шлюбу це одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини другої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Своїми процесуальними правами сторони розпорядились на власний розсуд. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Так, позивачем наведено достатні підстави вважати, що шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинено, спільне господарство між подружжям не ведеться, що свідчить про те, що сім`я сторін розпалася остаточно, а їхні сімейні стосунки мають формальний характер. Разом з тим, позивачка стверджує, що спільне життя та збереження сім`ї є неможливим в зазначених умовах та таким, що суперечить її інтересам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей. Згідно наведеного, підстав для надання сторонам строку на примирення суд не вбачає. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що оскільки на даний час сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам сторін та їхніх неповнолітніх дітей, спір щодо поділу майна відсутній, а тому в силу статті 112 Сімейного Кодексу України, є усі підстави для розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстровано 08.06.2015 року виконавчим комітетом Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №19. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, беручи до уваги обставини справи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, буде відповідати найкращим інтересам дітей, оскільки це відповідає фактичному місцю проживання дітей протягом тривалого часу, за місцем проживання дітям створені необхідні умови для навчання, розвитку та відпочинку. Визначаючи місце проживання малолітніх дітей з матір`ю, позивачем по справі, суд не позбавляє батька, відповідача по справі, права та можливості особистого спілкування з дітьми, обов`язку брати участь у їх вихованні. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, а також визнання відповідачем позову у повному обсязі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов слід задоволити повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат підтверджується фіскальним чеком від 12.09.2024 року про сплату судового збору у сумі 2 442,40 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст.ст.141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у сумі 1 221 (одна тисяча двісті двадцять одна) грн. 20 коп., а 50 відсотків судового збору у сумі 1 221 (одна тисяча двісті двадцять одна) грн. 20 коп. повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved