Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , житель [ADDRESS] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] , жительки [ADDRESS] , в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого був дід позивача - [PERSON] . Інформацією, наданою 04.10.2024 ОКП «Коломийське МБТІ» доводиться, що за архівними даними ОКП «Коломийське МБТІ» нерухоме майно, яке знаходиться по [ADDRESS] , належало голові колгоспного двору [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Городенківським РВК 05.03.1990 на підставі рішення цього ж виконкому №23 від 14.02.1990, реєстровий №115. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2024, право власності на житлове господарство по [ADDRESS] не зареєстроване. Для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] була виділена земельна ділянка площею 0,25 га, що доводиться довідкою Поточищенського старостинського округу №12-471 від 27.09.2024. У відповідності до технічного паспорта, виготовленого техніком-інвентаризатором [PERSON] житлове господарство складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», господарських будівель і споруд. Відповідно до звіту про оцінку ЕТВО «Придністров`я» ринкова вартість житлового господарства по [ADDRESS] становить 188 000 грн. З Інформації ОКП «Коломийське МБТІ» вбачається, що спадкове житлове господарство було зареєстроване як колгоспний двір. Згідно довідки Поточищенського старостинського округу №12-577 від 12.11.2024 у житловому будинку за адресою [ADDRESS] станом на 15.04.1991 були зареєстровані та проживали: [PERSON] - голова господарства; [PERSON] - дружина голови; [PERSON] - невістка голови; [PERSON] - внук голови (позивач). Наведене підтверджується засвідченою належним чином фотокопією погосподарської книги Поточищенської сільської ради за 1991-1995 роки. Ніхто з вище перелічених осіб не звертався за виділом свої частки у колгоспному дворі. [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.11.1998, актовий запис № 31. 30.09.2022 [PERSON] склав на користь позивача заповіт, яким розпорядив йому все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, все, на що він за законом матиме право. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Чернелицької селищної ради Коломийського району та зареєстрований у реєстрі за №71. На час смерті спадкодавця діяв Цивільний кодекс УРСР , ст. 524 якого встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно довідки Поточищенського старостинського округу №12-329 від 28.06.2024 у житловому будинку за адресою [ADDRESS] на день смерті [PERSON] були зареєстровані і проживали його дружина [PERSON] , невістка [PERSON] , внук [PERSON] , онука [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.12.2002, актовий запис № 31. Заповітного розпорядження на випадок своєї смерті вона не залишила, отже спадкування відбувається за законом, застосування підлягають норми ЦК України в редакції 1963 року. Згідно довідки Поточищенського старостинського округу №12-469 від 27.09.2024 у житловому будинку за адресою [ADDRESS] на день смерті [PERSON] були зареєстровані і проживали невістка [PERSON] , внук [PERSON] , правнука [PERSON] . Оскільки [PERSON] помер [INFO] , то позивач має право на успадкування належної [PERSON] спадщини за правом представлення, на підставі ст.529 ч.2, ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, так як вступив в її управління шляхом постійного проживання та користування спадковим майном. З метою реалізації своїх спадкових прав, позивач звернувся до приватного нотаріуса Коломийського РНО Стефурак Н.Я., де за його заявою була заведена спадкова справа №285/2024. 09.12.2024 року приватним нотаріусом Стефурак Н.Я. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житлове господарство через реєстрацію спадкового житлового господарства, як колгоспного двору, що доводиться постановою від 09.12.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отже, у відповідності до приписів ст.ст.529, 549 ЦК України в редакції 1963 року, позивач фактично прийняв спадщину своїх діда та баби, так як на час відкриття спадщини проживав з ними у спадковому житловому господарстві та користувався спадковим майном. Спадкове житлове господарство обліковувалося як колгоспний двір та належало чотирьом членам двору порівну. [PERSON] , як члену колгоспного двору належить частка, частку він спадкує за заповітом діда [PERSON] , частку [PERSON] він спадкує за законом по праву представлення. Однак оформити свідоцтво про право на спадщину на житлове господарство в нотаріальній конторі позивач не може через його реєстрацію, як колгоспного двру. Досудове врегулювання спору в даному випадку неможливе. 20 грудня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за заповітом. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадженн; призначено підготовче засідання. Витребувано від приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Стефурак Н.Я., належним чином завірену копію спадкової справи, заведену після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с. Поточище Городенківського району Івано-Франківської області, Витяг зі Спадкового реєстру щодо спадкової справи та заповітів даного спадкодавця. У разі відсутності спадкової справи, надати відомості про її відсутність. Витребувано від Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області, належним чином завірені копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с. Поточище Городенківського району Івано-Франківської області та після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Поточище Городенківського району Івано-Франківської області, Витяги зі Спадкового реєстру щодо спадкових справ та заповітів даних спадкодавців. У разі відсутності спадкових справ, надати відомості про їх відсутність. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду на розгляд судді Федів Л.М. передано матеріали справи за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] . Зустрічна позовна заява мотивована тим, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Інформацією, наданою 04.10.2024 ОКП «Коломийське МБТІ» доводиться, що за архівними даними ОКП «Коломийське МБТІ» нерухоме майно, яке знаходиться по [ADDRESS] , належало голові колгоспного двору - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Городенківським РВК 05.03.1990 на підставі рішення цього ж виконкому №23 від 14.02.1990, реєстровий №115. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2024 право власності на житлове господарство по [ADDRESS] , не зареєстроване. Для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] була виділена земельна ділянка площею 0,25 га, що доводиться довідкою Поточищенського старостинського округу №12-471 від 27.09.2024. Згідно довідки Поточищенського старостинського округу №12-577 від 12.11.2024, у житловому будинку за адресою [ADDRESS] станом на 15.04.1991 були зареєстровані та проживали: [PERSON] - голова господарства; [PERSON] - дружина голови; [PERSON] - невістка голови; [PERSON] - внук голови. Наведене підтверджується засвідченою належним чином фотокопією погосподарської книги Поточищенської сільської ради за 1991-1995 роки. Оскільки станом на 15.04.1991 у житловому госпдарстві проживали 4 члени колгоспного двору, частки яких є рівними, то кожному з них належить, відповідно по . Спадкодавець [PERSON] належну йому частку колгоспного двору заповітом розпорядив [PERSON] , який, згідно приписів ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, прийняв спадщину. Відповідно до вимог ст.529 ЦК України в редакції 1963 року [PERSON] успадкував також частку [PERSON] за правом представлення. [PERSON] також належить частка господарства, як члену колгоспного двору. Відповідно, він підставно претендує на частки спадкового житлового господарства. [PERSON] , як члену колгоспного двору, належить частка господарства. Позивач для того, щоб мати змогу розпорядитися на власний розсуд своєю часткою у колгоспному дворі, розташованому по [ADDRESS] , повинен спочатку зареєструвати своє право на це майно. Правовий режим спільної сумісної власності членів колгоспного двору випливає із свідоцтва про право власності, виданого Городенківським РВК 15.03.1990, та з приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Однак, жодного правовстановлюючого документу, в якому було б визначено право власності всіх членів колишнього колгоспного двору, немає. Досудове врегулювання спору в даному випадку неможливе. 20 грудня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (справа №342/1500/24, провадження №2/342/794/2024) прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за заповітом(справа № 342/1500/24, провадження №2/342/791/2024), присвоєно об`єднаній справі № 342/1500/24, провадження №2/342/791/2024. Призначене підготовче засідання 16 січня 2025 року було відкладено на 09 год. 06 лютого 2025 року, у зв`язку з неявкою до суду позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] . Справу № 342/1500/24 (провадження № 2/342/191/2025), яка була призначена до розгляду на 09:00 год. 06.02.2025 знято з розгляду у зв`язку з тим, що суддя Городенківського районного суду Івано-Франківської області Федів Л.М. з 06 лютого 2025 по 07 лютого 2025 року перебувала у відпустці, згідно Наказу «Про надання відпустки Лідії Федів ». Від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] до суду надійшла заява, згідно якої просив залучити до участі у справі як співвідповідача його рідну сестру [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того, просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити; проти заочного розгляду справи не заперечує. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року клопотання позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] про залучення співвідповідача - задоволено. Залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, в якості співвідповідача: [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Підготовче засідання відкладено до 03 березня 2025 року, 09 год. 30 хв., яке провести в приміщенні Городенківського районного суду (зал судових засідань № 2), викликати учасників справи. Призначене підготовче засіданні 03 березня 2025 року, 09 год. 30 хв. було відкладено на 09 год. 30 хв. 18 березня 2025 року, у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] . 18 березня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.40 год. 02 квітня 2025 року в приміщенні Городенківського районного суду Івано-Франківської області (м. Городенка вул. Героїв Євромайдану, 7, зал судових засідань № 2). Учасники справи в підготовче засідання 18 березня 2025 року не з`явилися, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином, у встановленому законом порядку. Від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] до суду надійшла заява, згідно якої просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити; проти заочного розгляду справи не заперечує. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) [PERSON] в поданому зустрічному позові просила судовий розгляд справи проводити без її участі, на підставі поданих письмових доказів. При вирішенні первісного позову, покладається на розсуд суду. Дії даних учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] повторно в підготовче та судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштового відправлення (судової повістки) за зареєстрованою адресою місця проживання, що повернулися до суду без вручення, з довідкою «Укрпошта», причина повернення «адресат відмовився», «адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідач причин неявки суду не повідомила, відзив не подала. Разом з цим, згідно з вимогами ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців,- за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. При цьому днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що відповідач [PERSON] є належним чином повідомленою про судовий розгляд справи. Оскільки відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні (зустрічні) вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті). Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно даних ОКП "КМБТІ" станом на 31.12.2012 р. нерухоме майно, яке знаходиться в [ADDRESS] належить: голові колгоспного двору [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого Городенківським РВК 05.03.1990 р. на підставі рішення цього ж виконкому № 23 від 14.02.1990 р., реєстровий № 115, що доводиться копією Інформації про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно згідно архівних даних Вих. № 82239 від 04.10.2024. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 404477934 від 19.11.2024, відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на житловий будинок [ADDRESS] , відсутні. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно по господарської книги Поточищенського старостинського округу орієнтовний розмір земельної ділянки становить 0,25 га для обслуговування житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із довідки № 12-471 від 27.09.2024, виданої Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. З копії технічного паспорта на будинок садибний типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] встановлено, що житловий будинок споруджено в 1905 році, господарські будівлі і споруди в 1905, 1978 та 1991 роках. Згідно Звіту про оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, складеного ЕТВО «Придністров`я» на підставі договору № 170 від 07.10.2024, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , станом на 08.10.2024 становить - 188 000 грн. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Цими Вказівками передбачено, що визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі, відомостей щодо членів та майна колгоспного двору було покладено на сільські ради. Суспільна група господарства визначалась сільською радою залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Колгоспні двори, виникнення та існування яких пов`язувалося зі спільним вкладом у створення даного майна членами колгоспного двору, належали до спільної сумісної власності членів колгоспного двору. Згідно ксерокопій погосподарських книг Поточищенської сільської ради за 1986-1990 р.р., за 1991-1995 р.р., домогосподарство по [ADDRESS] , належало до суспільної групи - "колгоспники", в якому проживали: [PERSON] , голова сім`ї, 1906 р.н., [PERSON] , дружина, 1919 р.н., [PERSON] , невістка, 1954 р.н., [PERSON] , внук, 1977 р.н. Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" передбачено, що Положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, були співвласниками у рівних частках у праві спільної власності на майно колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Станом на 15.04.1991 р. в домогосподарстві по [ADDRESS] , проживали і були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , голова домогосподарства, [PERSON] , [INFO] , дружина, [PERSON] , [INFO] , невістка, [PERSON] , [INFO] , внук, що доводиться довідкою № 12-577, виданою 12.11.2024 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Згідно статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , на праві спільної власності належав по частці колишнім членам колгоспного двору- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За життя 19 листопада 1998 року, [PERSON] , житель с. Поточище Городенківського району Івано-Франківської області, на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження, яким належний йому житловий будинок з надвірними спорудами, земельні та майнові паї, що знаходяться в спілці селян «Поточищенська», приватизовану ним земельну ділянку та все інше майно рухоме і нерухоме, що буде належати йому і на що він згідно закону матиме право, заповів своєму внукові [PERSON] . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Поточищенської сільської ради Процюк К.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 21. Даний заповіт є чинний та зареєстрований в Спадковому реєстрі № 44682186, що доводиться копією Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 79256711 від 22.11.2024. [PERSON] помер [INFO] у віці 92 років в с.Поточище Городенківського району Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть 25.11.1998 зроблено запис за № 31, що доводиться копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 25.11.1998. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки [PERSON] помер до 1 січня 2004 року, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 р. Згідно з ст. 524 згаданого кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Згідно ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] до дня смерті проживав і був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Разом з ним проживали і були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , дружина, [PERSON] , [INFO] , невістка, [PERSON] , [INFO] , внук, [PERSON] , [INFO] , внучка, що доводиться копією довідки №12-329 від 28.06.2024, виданою Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Про те, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] , [INFO] є внуком[PERSON] , який помер [INFO] , доводиться копіями: свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 21 червня 1962 року, та свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 11 червня 1977 року. Судом встановлено, що спадкоємцем за заповітом [PERSON] є його внук [PERSON] (позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), який прийняв спадщину після його смерті, вступив в управління та володіння спадковим майном. Приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Стефурак Н.Я.,на виконання ухвали суду, надала належним чином завірену копію спадкової справи № 285/2024 (номер у спадковому реєстрі № 73332773), заведену після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заяви спадкоємця за заповітом - [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину. До складу спадщини [PERSON] входить частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , що належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (ст. 535 ЦК УРСР). Згідно з положеннями статей 548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 (чинної на час відкриття спадщини після померлого [PERSON] ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК Української РСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 , перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. Колегія суддів цивільного суду ВС у справі № 292/389/17 від 25.11.2020 визначила коло спадкоємців за законом першої черги, які враховуються для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. До таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі №510/350/16-ц зазначено, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Відповідно до пункту 5.10 розділу II глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок), при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що при визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. Судом встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , згідно з даними погосподарської книги, була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON] , [INFO] якій на момент смерті чоловіка було 79 років. Звідси слідує, що [PERSON] , 1919 р.н., як непрацездатна дружина, відповідно до статті 535 ЦК Української РСР, має право на обов`язкову частку в спадщині після померлого чоловіка - [PERSON] . Спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] була дружина - [PERSON] . Син [PERSON] , спадкоємець першої черги за законом - [PERSON] помер [INFO] у віці 35 років в с.Поточище Городенківського району Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 17, що доводиться копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 13 травня 1981 року. На час смерті [INFO] [PERSON] за адресою [ADDRESS] , проживали і були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що доводиться довідкою №12-470 від 27.09.2024, виданою Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Повідомленням Городенківської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 3/02-14 від 01.01.2025 та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79621570 від 31.12.2024, стверджується, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заведена. Прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом і за заповітом, так і права на обов`язкову частку у спадщині.До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2020 року по справі № 556/734/13-ц. Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду, при визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині [PERSON] слід віднести: спадкоємця першої черги за законом - дружину [PERSON] , яка прийняла спадщину після його смерті, вступила в управління та володіння спадковим майном, та спадкоємця першої черги за законом - сина [PERSON] , який помер до відкриття спадщини, але в якого є спадкоємці за правом представлення. Судом встановлено, що обов`язкова частка [PERSON] у спадщині спадкодавця [PERSON] , а саме належній йому частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , становить 1/12 (2/3 від 1/8 (1/2 від 1/4)) частки даного житлового господарства. Отже, звідси слідує, що: [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] 1/12 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , однак не оформлено документи про спадкування; [PERSON] успадковує після смерті діда [PERSON] 2/12 (1/4 (3/12) - 1/12) частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. При зверненні [PERSON] до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Стефурак Н.Я.щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , приватний нотаріус відмовила, у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на будинок та тому, що померлому належала тільки частка в житловому будинку, яка конкретно не визначена, що доводиться постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 грудня 2024 року. Згідно ст. 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 2 ст. 1236 ЦК України). За життя 28 вересня 2000 року, [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження, яким належний їй жилий будинок з надвірними спорудами, земельний та майновий пай, що знаходиться в виробничому кооперативі «Поточищенський» та все інше майно рухоме і нерухоме, що буде належати їй і на що вона згідно закону матиме право заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Поточищенської сільської ради Процюк К.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 40. Даний заповіт є чинний та зареєстрований в Спадковому реєстрі за № 44685119, що доводиться копією Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 23756247 від 25.05.2010. Копією свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] , виданого 09 грудня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківської області стверджується, що [PERSON] , [INFO] , змінила ім`я на - [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] у віці 83 років в с.Поточище Городенківського району Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть 05 грудня 2002 року зроблено запис за № 31, що стверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 05 грудня 2002 року. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. На час смерті [INFO] [PERSON] за адресою [ADDRESS] , проживали і були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , невістка, [PERSON] , [INFO] , внук, [PERSON] , [INFO] , правнука, що доводиться довідкою № 12-469 від 27.09.2024, виданою Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Судом встановлено, що спадкоємцем за заповітом [PERSON] є [PERSON] (відповідач). Спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині спадкодавця [PERSON] , судом не встановлено. Твердження позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] про те, що його батько [PERSON] помер [INFO] , то він має право на успадкування належної [PERSON] спадщини за правом представлення, на підставі ст.529 ч.2, ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, так як вступив в її управління, шляхом постійного проживання та користування спадковим майном, судом до уваги не приймаються, оскільки спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом, а не за законом. Городенківська державна нотаріальна контора Коломийського району Івано-Франківської області, на виконання ухвали суду, надала належним чином завірену копію спадкової справи № 354/2010 (номер у Спадковому реєстрі № 49375567), заведену після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі заяви спадкоємця за заповітом - [PERSON] про прийняття та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Державний нотаріус Городенківської районної державної нотаріальної контори Паньків Д.М. 25 травня 2010 року видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), розміром 72,39 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки (паю) в натурі, що належала померлій [PERSON] , згідно сертифікату [NUMBER]. У постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц, на яку посилався апеляційний суд, Верховний Суд зробив висновок, що якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку. Встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , в тому числі обов`язкову частку у спадщині після смерті її чоловіка [PERSON] . Відповідно до положень ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. З матеріалів справи вбачається, що спадковий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , належав до колгоспного двору, головою якого був [PERSON] ; станом на 15.04.1991 були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Кожному із них належала частка в спадковому житловому будинку по 1/4 частці кожному. Проте, частки в колгоспному дворі не виділялися. Судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв спадкоємець за заповітом - [PERSON] та спадкоємець першої черги за законом (обов`язкова частка) - [PERSON] ; спадщину після смерті [PERSON] прийняла спадкоємець за заповітом - [PERSON] . Через реєстрацію житлового будинку як колгоспного двору та відсутність (втрату) правовстановлюючого документу, позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, - визначено ч.3 ст. 1296 ЦК України. Як вбачається із роз`яснень ч.ч.2, 3 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.1, 2 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частинами 1 та ч.2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦПК України). Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦПК України). Відповідно до ст.361 ЦК України розпорядження часткою у праві спільної часткової власності співвласником може здійснюватися самостійно. Отже, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена. Судом встановлено, що частка у майні колгоспного двору належить [PERSON] , [PERSON] , у силу закону. Неоформлення права власності документально не позбавляє їх права на належну їм частку у майні колгоспного двору. Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що: - позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а саме за позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) слід визнати право власності на 5/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , оскільки2/12 частки успадкована ним після смерті діда [PERSON] в порядку спадкування за заповітом, 3/12 (1/4) частки даного житлового господарства належала йому як колишньому члену колгоспного двору. В іншій частині позову [PERSON] відмовити; - зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, а саме за відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) слід визнати право власності на 3/12 (1/4) частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , що належала їй як колишньому члену колгоспного двору. При винесенні рішення судом враховується те, що відповідно до вимог Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17.07.2020 територія колишнього Городенківського району Івано-Франківської області на даний час відноситься до Коломийського району Івано-Франківської області. На підставі ст.ст. 120, 123, 530, 535, 548, 549, 553, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 328, 392, 1216, 1217, 1220, 1223, 1296-1297, 355-356, 368-370, 372 ЦК України,

Outcome: partial