Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до Одеської обласної державної (військової) адміністрації про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У позовній заяві [PERSON] просить визнати її звільнення з посади директора Одеського обласного центру соціальних служб за розпорядженням голови (начальника) Одеської обласної державної (військової) адміністрації від 29.08.2024 № 156/К-2024 «Про звільнення [PERSON] » незаконним, поновити [PERSON] на роботі, стягнути з Одеської обласної державної (військової) адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, стягнути з відповідача судові витрати 1211,20 гривень. Позовна заява обґрунтована тим, що за розпорядженням голови Одеської обласної державної адміністрації від 14.05.2013 № 72/к-2013 за погодженням Міністерства соціальної політики України позивача було призначено на посаду директора Одеського обласного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 14.05.2013. Позивач свою роботу виконувала чесно та добросовісно, жодних дисциплінарних стягнень не мала. Наприкінці травня 2024 року заступник голови Одеської обласної державної (військової) адміністрації і запропонував написати заяву про звільнення, від чого позивач відмовилась. 19.06.2024 начальник Одеської обласної державної (військової) адміністрації видав розпорядження № 528/А-2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації». 03.07.2024 позивача ознайомлено з розпорядженням та вручено письмове попередження за підписом голови Одеської обласної державної (військової) адміністрації про наступне вивільнення. У наданому попередженні про наступне вивільнення та впродовж наступних двох місяців жодних пропозицій щодо подальшого працевлаштування позивачу не було надано. 03.09.2024 за розпорядженням голови (начальника) Одеської обласної державної (військової) адміністрації від 29.08.2024 № 156/К-2024 «Про звільнення [PERSON] з посади директора Одеського обласного центру соціальних служб» укладений з позивачем на невизначений строк трудовий договір було розірвано відповідачем шляхом звільнення позивача з займаної посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із ліквідацією Центру. Позивач вважає звільнення незаконним, посилаючись на безпідставність та незаконність припинення Центру, порушення вимог абзацу 10 підпункту 7-а, пункту 2 постанови Верховної Ради України від 17.01.2020 № 483-ІХ «Про стан соціального захисту дітей та невідкладні заходи, спрямовані на захист прав дитини в Україні. Зазначає, що під виглядом ліквідації Одеського обласного центру соціальних служб фактично було здійснено його реорганізацію, а звільнення позивача було здійснено незаконно. Також зазначає, що відповідачем не були вжиті заходи щодо запобіганню масовому звільненню працівників центру. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2024 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк на усунення недоліків - десять днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 08.11.2024 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, у якій позивач просила відкрити провадження у справі та витребувати у відповідача довідку про заробітну плату позивача за останні два календарні місяці роботи. Ухвалою суду від 25.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання про витребування у відповідача довідки про заробітну плату та продовжено позивачу строку для усунення недоліків - десять днів з дня отримання копії ухвали суду. 09.12.2024 позивач подала заяву про усунення недоліків, у якій просила вважати ціною позову на день звернення до суду 13188,96 гривень; стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 13188,96 гривень, та з урахуванням часу вимушеного прогулу до дати ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі; відкрити провадження у справі. Ухвалою суду від 17.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 29.01.2025. 29.01.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У відзиві відповідач посилається на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.11.2024 по справі № 420/25491/24, яким у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено у повному обсязі, рішення набрало законної сили 31.12.2024. Рішенням встановлено, що суд не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача. Зазначає, що обставина законності розпорядження Одеської обласної (військової) державної адміністрації від 19.06.2024 № 528/А-2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації» не потребує повторного доведення під час розгляду цієї справи. Посилається на те, що 28.11.2024 Одеський обласний центр соціальних служб було припинено, при ліквідації юридичної особи всі її права та обов`язки припиняються, а вся чисельність працівників скорочується на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. У судове засідання 29.01.2025 з`явився представник відповідача. Позивач не з`явилась, подала заяву про відкладення розгляду справи. За клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 11.03.2025. 07.02.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач посилається на те, що під виглядом ліквідації фактично проводилась реорганізація Центру шляхом передання його функцій Центру аналітичної, навчально-тренінгової роботи та соціальної служби Комунальної установи «Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат». Також при звільненні позивача не було враховано наявність у неї профільної освіти, 16-річного досвіду роботи в Центрі, наявність сертифіката тренера для проведення окремих видів обов`язкової діяльності Центру, того, що позивач є матір`ю 2-х дітей, дружиною військовослужбовця. 12.12.2024 за пропозицією відповідача рішенням Одеської обласної ради від 12.12.2024 створено Комунальну установу Одеської обласної ради «Центр соціальних служб», що за твердження позивача свідчить про здійснення відповідачем подвійної реорганізації. У судове засідання 11.03.2025 з`явились позивач та представник відповідача. Позивачем заявлено клопотання про залучення до учсаті у справі якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеської обласної ради. Ухвалою від 11.03.2025 до участі у справі залучено Одеську обласну раду у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Розгляд справи відкладено на 04.04.2025. 31.03.2025 до суду від Одеської обласної ради надійшли пояснення, у яких третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, проти задоволення позову заперечувала. Зазначила, що засновником ліквідованого Одеського обласного центру соціальних служб є Одеська обласна державна (військова) адміністрація. Комунальна установа «Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат» та Комунальна установа Одеської обласної ради «Центр соціальних служб» не є правонаступниками ліквідованого Одеського обласного центру соціальних служб, та не мають відношення до спірних правовідносин. У судове засідання 04.04.2025 з`явились позивач та представник відповідача, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не з`явився, у поясненнях, поданих 31.03.2025, просив розглядати справу без участі Одеської обласної ради. 04.04.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та на підставі ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 10.04.2025. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, вислухавши доводи учасників справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~2\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до вимог ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3-4 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст.\~78\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40\~КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у підпунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно ч. 2 ст. 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Власник є таким, що належно виконав указані вимоги КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Згідно з ч. 2 ст.\~235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із статтею 240-1\~КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за\~пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 (надалі Пленум ВСУ № 9) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до п. 19 Пленуму ВСУ № 9 Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України (далі ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною 2 ст. 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Згідно ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Тобто перехід прав та обов`язків до правонаступників відбувається лише у разі реорганізації юридичної особи. У разі припинення юридичної особи шляхом ліквідації перехід прав та обов`язків до правонаступників не відбувається. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. (ч. 5 ст. 104 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦК України юридична особа ліквідується: 1) за рішенням її учасників, суб`єкта управління державної або комунальної власності або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; 2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; 3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади. Судом встановлено, що 01.11.2011 наказом № 71-К від 31.10.2011 [PERSON] призначена на посаду начальника відділу методичного забезпечення соціальної роботи Одеського обласного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. У трудовій книжці [PERSON] міститься запис щодо зміни прізвища [PERSON] на [PERSON] у зв`язку з укладенням шлюбу. 14.05.2013 розпорядженням № 72/К-2013 від 14.05.2013 [PERSON] призначена на посаду директора Одеського обласного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, як така, що зарахована до кадрового резерву на цю посаду, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 20-24) та відповідного розпорядження (а.с. 26). Міністерство соціальної політики України погодило призначення [PERSON] на посаду директора Одеського обласного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, що підтверджується листом вих. № 4653/0-14-13/09 від 25.04.2013 (а.с. 25). З 04.11.2020 Одеський обласний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді перейменовано на Одеський обласний центр соціальних служби (а.с. 27). Розпорядженням Одеської обласної військової адміністрації № 582/А-2024 від 19.06.2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації» (а.с. 39-40) відповідно до статей 19, 23, 39 Закону України " Про місцеві державні адміністрації", пункту 2 типового положення про республіканський Автономної Республіки Крим, обласний, Київський та Севастопольський міський центр соціальних служб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 № 479 " деякі питання діяльності центрів соціальних служб", статей 110-112 Цивільного кодексу України, з метою удосконалення структури і систему установ у сфері та надання соціальних послуг вирішено припинити Одеський обласний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (ідентифікаційний номер 20992179), шляхом ліквідації; утворити ліквідаційну комісію Одеського обласного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді; утворити ліквідаційну комісію Одеського обласного центру соціальних служб; установлено що строк заявлення кредиторами своїх вимог до Одеського обласного центру соціальних служб складає два місяці з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи; встановлено, щодо ліквідаційної комісії з моменту її призначення переходять повноваження щодо управління справами Одеського обласного центру соціальних служб. Пунктом 5.7. розпорядження встановлено протягом 10 робочих днів з дня затвердження ліквідаційного балансу здійснити державну реєстрацію припинення Одеського обласного центру соціальних служб. 03.07.2024 [PERSON] , директор Одеського обласного центру соціальних служб, на підставі розпорядження голови (начальника) Одеської обласної державної (військової) адміністрації № 582/А-2024 від 19.06.2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації», була ознайомлена з попередженням про наступне звільнення із займаної посади не раніше ніж через два місяці згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з припиненням Одеського обласного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді шляхом ліквідації (а.с. 44). 29.08.2024 Одеською обласною військовою адміністраціє видано розпорядження № 156/К-2024 про звільнення [PERSON] з посади директора Одеського обласного центру соціальних служб 03 вересня 2024 у зв`язку з ліквідацією Одеського обласного центру соціальних служб згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 46). В трудовій книжці позивача наявний запис про звільнення 03.09.2024 [PERSON] у зв`язку з ліквідацією Одеського обласного центру соціальних служб, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Надаючи оцінку доводам позивача щодо незаконності звільнення, суд виходить з наступного. Позивач зазначає, що розпорядженням Одеської обласної військової адміністрації № 582/А-2024 від 19.06.2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації» є незаконним, оскільки жодних законних підстав для ліквідації Центру не існувало та не існує, а припинення Одеського обласного центру соціальних служб є безпідставним. Суд у межах розгляду цивільної справи про поновлення на роботі не наділений повноваженнями надавати оцінку розпорядженню суб`єкта владних повноважень щодо ліквідації установи, що належить до сфери її управління. Позовні вимоги [PERSON] щодо відповідності вимогам чинного законодавства розпорядження Одеської обласної військової адміністрації № 582/А-2024 від 19.06.2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації» розглядались Одеським окружним адміністративним судом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.11.2024, яке набрало законної сили 31.12.2024, у справі № 420/25491/24 за позовною заявою [PERSON] до Одеської обласної (військової) державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання протиправним та скасування розпорядження Одеської обласної (військової) державної адміністрації від 19.06.2024 № 528/А-2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації»; зобов`язання Одеської обласної військової державної адміністрації забезпечити внесення до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відомості про скасування розпорядження Одеського обласної військової державної адміністрації від 19.06.2024 № 528/А-2024 "Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації" за рішенням суду. Зазначеним рішення суду встановлено, що оскаржуване розпорядження Одеською обласною радою було прийнято в межах компетенції вирішення в установленому законом порядку питання щодо ліквідації установи, що належить до сфери її управління. (…) До повноважень Одеської обласної державної адміністрації належить, зокрема, вирішення питання щодо ліквідації центу соціальних служб. Таким чином, оскаржуване розпорядження прийнято у межах повноважень та у спосіб, визначений законом. (…) Водночас доводи позивачки зводяться в тому числі до незгоди з законністю та доцільністю прийняття відповідачем рішення про ліквідацію Центра, що є виключною компетенцією відповідача, до відання якого законодавством віднесенні питання створення, реорганізації та ліквідації регіонального центру. З огляду на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню обставина, встановлена рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.11.2024 у справі № 420/25491/24, яке набрало законної сили, стосовно того, що розпорядження Одеської обласної (військової) державної адміністрації від 19.06.2024 № 528/А-2024 «Про припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації» прийнято у межах повноважень та у спосіб, визначений законом. Також у рішенні від 29.11.2024 у справі № 420/25491/24 суд зазначив: «відповідно до\~ст.3 Закону України «Про соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю»\~суб`єктами соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю є: уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю; фахівці із соціальної роботи; об`єднання громадян, благодійні, релігійні організації; юридичні та фізичні особи, які надають соціальні послуги сім`ям, дітям та молоді; волонтери у сфері соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю. До уповноважених органів належать як органи виконавчої влади, так і органи місцевого самоврядування. Законодавством чітко визначено, що забезпечення реалізації функцій з питань соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю покладається як на органи виконавчої влади, так і на органи місцевого самоврядування. На цей час виконання такої функції забезпечено. Беручи до уваги зазначене, суд не вбачає правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача.» Суд вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно того, що фактично відбулась не ліквідація Одеського обласного центру соціальних служб, а його реорганізація в Центр аналітичної, навчально-тренінгової роботи та соціальних служб Комунальної установи «Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат» та подальша реорганізація в новоутворену Комунальну установу Одеської обласної ради «Центр соціальних служб». За ч. 2 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Відповідно до ч. 4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Згідно п. 2 Типового положення про республіканський Автономної Республіки Крим, обласний, Київський та Севастопольський міський центр соціальних служб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 № 479 (надалі Типове положення № 479), регіональний центр утворюється, реорганізується та ліквідується Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією або відповідним органом місцевого самоврядування. Положення, кошторис і штатний розпис регіонального центру затверджуються органом, який його утворив (п. 3 Типового положення № 479). Відповідно до п. 9 Типового положення № 479 регіональний центр очолює директор, якого призначає на посаду і звільняє з посади в установленому законодавством порядку орган, яким утворено регіональний центр. З викладеним норм вбачається, що регіональний центр соціальних служб може бути утворений як міською державною адміністрацією, так і відповідним органом місцевого самоврядування. При цьому, затвердження штатного розпису регіонального центру та призначення на посаду директора регіонального центру відноситься до компетенції саме того органу, який утворив регіональний центр. Згідно п. 1 Положення про Одеський обласний центр соціальних служб, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації № 612/А-2015 від 29.09.2015 (у редакції розпорядження голови обласної державної адміністрації, начальника обласної військової адміністрації № 1011/А-2023 від 24.11.2023) (надалі Положення) Одеський обласний центр соціальних служб (далі Центр) є закладом, що проводить методичне забезпечення організації соціальної роботи, надання соціальних послуг, організовує навчання з питань проведення соціальної роботи, надання соціальних послуг. Метою діяльності регіонального центру є методичне забезпечення проведення у територіальних громадах соціальної роботи, надання соціальних послуг, соціальної допомоги, соціальної підтримки особам/сім`ям, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, організація навчальних заходів з питань соціальної роботи, надання соціальних послуг. Згідно пункту 2 Положення Центр утворюється, реорганізується та ліквідується Одеською обласною державною адміністрацією. Центр є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в територіальних органах казначейства, печатку та бланк із своїм найменуванням (п. 16 Положення). Пунктом 10 Положення передбачено, що Центр очолює директор, який призначається на посаду головою Обласної державної адміністрації на конкурсній основі за контрактом. 25.11.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про припинення Одеського обласного центру соціальних служб, що підтверджується відповідною випискою (а.с. 100). В матеріалах справи наявна службова записка заступника голови Одеської обласної державної адміністрації (з питань економіки, інвестиційної діяльності, соціального захисту населення, освіти, у справах дітей, культури, фізичної культури, спорту і туризму) на ім`я голови Одеської обласної державної адміністрації стосовно ліквідації Одеського обласного центру соціальних служб, відповідно до якої у лютому-березні 2024 року Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської ОДА проведено моніторинг Центру за 2023 рік, який встановив неготовність/нездатність Центру виконувати певні обов`язки та завдання, передбачені\~законами України «Про соціальні послуги», «Про соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю», Положенням про Центр.\~ Запропоновано з метою підвищення ефективності діяльності з реалізації в області завдань державної соціальної політики, що є одним з пріоритетних напрямків роботи обласної державної (військової) адміністрації, та з метою удосконалення розвитку та надання соціальних послуг, ліквідувати Центр без правонаступництва та передати функції Центру комунальній установі «Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат» (а.с. 49-50). Наказом Комунальної установи «Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат» № 29-ОД від 13.09.2024 затверджено Положення про центр аналітичної, навчально-тренінгової роботи та соціальних служб Комунальної установи «Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат». Згідно п. 1 Положення про центр аналітичної, навчально-тренінгової роботи та соціальних служб Комунальної установи "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат", затвердженого наказом комунальної установи "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат" № 29-ОД від 13.09.2024, Центр аналітичної, навчально-тренінгової роботи та соціальних служб Комунальної установи "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат" (далі - Центр) є структурним підрозділом, що проводить методичне забезпечення організації соціальної роботи, надання соціальних послуг організовування навчання з питань проведення соціальної роботи, надання соціальних послуг. Метою діяльності центру є методичний забезпечення проведення у територіальних громадах соціальної роботи надання соціальних послуг, соціальної допомоги, соціальної підтримки особам сім`ям, які належать до вразливих груп населення та або перебувають у складних життєвих обставинах, організація навчальних заходів з питань соціальної роботи надання соціальних послуг.\~ Згідно п. 2 Положення Центр підзвітний та підконтрольний директору комунальної установи "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат". Відповідно до п. 1.1. Положення про Комунальну установу Одеської обласної ради «Центр соціальних служб» Комунальна установа Одеської обласної ради «Центр соціальних служб» є об`єктом права власності територіальних громад сіл, селищ, міс області, інтереси яких представляє Одеська обласна рада. Рішенням Одеської обласної ради від 12.12.2024 «Про створення Комунальної установи Одеської обласної ради «Центр соціальних служб»(а.с. 164) Одеська обласна рада вирішила створити Комунальну установу Одеської обласної ради «Центр соціальних служб» та затвердити положення про неї, делегувати повноваження з управління комунальної установою Одеської обласної ради центр соціальних служб Одеські обласній державній адміністрації кума управлінню обласної ради з майнових відносин забезпечити внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада, затвердженого рішенням обласної ради від 22.09.2006 номер 73-5 про майно спільної власності територіальних громад, сіл, селиш, міст області, управління якими здійснює обласна рада. Відповідно до Положення про Комунальну установу "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат", затвердженого рішенням Одеської обласної ради номер 125-VІІІ від 16.04.2021, Комунальна установа "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат" (\~надалі -\~Установа) є\~об`єктом\~права спільної\~власності територіальних\~громад сіл,\~селиш,\~міст області,\~інтереси яких\~представляє Одеська\~обласна рада (далі - Власник) в межах повноваження, визначених законодавством України. Установа є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має відокремлене майно на праві оперативного управління, укладає від свого імені угода, які у випадках, зазначених нижче, повинні бути узгоджені з уповноваженим органом власника, набуває та особисті немайнові права, може бути позивачем та відповідачем у судах (п. 1.6. Положення).\~ Згідно пунктів 5.1.2., 5.1.4. Положення винятковою компетенцією\~власника є:\~визначення основних\~напрямків діяльності\~установи;\~прийняття рішення\~про призначення\~керівника установи, продовження строку дії укладеного з ним контракту та його звільнення з підстав порушення ним положень законодавства України, умов контракту та цього положення. З викладеного вбачається, що зазначені установи утворені різними органами: Одеський обласний центр соціальних служб Одеською обласною державною адміністрацією, а Комунальна установа "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат" і Комунальна установа Одеської обласної ради «Центр соціальних служб» - Одеською обласною радою. Відтак повноваження щодо утворення, реорганізації та ліквідації Комунальної установи "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат" і Комунальної установи Одеської обласної ради «Центр соціальних служб», затвердження штатного розпису та прийняття рішення про призначення на посаду керівників належать Одеській обласній раді. В свою чергу відповідач не наділений такими повноваженнями. В матеріалах справи відсутні докази того, що Комунальна установа "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат" і Комунальна установа Одеської обласної ради «Центр соціальних служб», які були створені Одеською обласною радою, є правонаступниками ліквідованого Одеського обласного центру соціальних служб. Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.» Враховуючи припинення Одеського обласного центру соціальних служб шляхом ліквідації без правонаступництва, наслідком чого згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця та відповідно до ст. 104 ЦК України - припинення всіх прав та обов`язків юридичної, з огляду на те, що Комунальна установа "Обласний центр методичної роботи та соціальних виплат" і Комунальна установа Одеської обласної ради «Центр соціальних служб» не є правонаступника ліквідованого Центру, а також відсутність повноважень у відповідача приймати рішення про призначення на посаду керівників зазначених комунальних установ, суд вважає, що відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні позивача та у відповідача не виникло зобов`язання щодо працевлаштування вивільненого працівника. Згідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Тобто обов`язок\~врахування переважного\~права на\~залишення на\~роботі виникає\~у разі\~вивільнення працівників\~саме у\~випадку змін\~в організації\~виробництва і\~праці,\~а не\~у зв`язку\~з ліквідацією підприємства, установи, організації. З огляду на приписи ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, ліквідацію Одеського обласного центру соціальних служб, викладені висновки суду стосовно того, що у відповідача не виникло зобов`язання щодо працевлаштування позивача, який був попереджений про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією установи, доводи щодо неврахування відповідачем наявності переважного права на залишення на роботі є безпідставними. Під час судового розгляду позивачем не було надано доказів вчинення на неї тиску та примушування до звільнення. Надані позивачем протоколи засідань постійної комісії обласної ради з питань охорони здоров`я та соціальної політики (надалі комісія) та відеозаписи відповідних засідань комісії містять відомості щодо обговорення питання функціонування та створення комунальних установ. Однак вони не містять відомостей, які б свідчили про незаконність звільнення позивача. З огляду на встановлені судом обставини, досліджені докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, на користь позивача не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed