Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звереувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в обґрунтування посилаючись на те, що 11.11.2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] . 11.03.2013 року подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Рішенням суду від 11.09.2018 року шлюб розірвано. Разом з тим, після розірвання шлюбу з листопада 2018 року [PERSON] та [PERSON] досягли примирення та почали проживати однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу. В період проживання однією сім`єю подружжя, 17.09.2020 року позивачем за рахунок особистих коштів було придбано автомобіль «Volkswagen Jetta» червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , 2015 року випуску, який формально був оформлений на [PERSON] . Крім того, у вказаний період подружжя придбало квартиру [ADDRESS] . 24.02.2022 року після початку повномаштабної збройної агресії російської федерації, між ними було прийнято рішення, що [PERSON] разом із спільною дитиною з міркувань безпеки буде тимчасово проживати за кордоном, у зв`язку з чим відповідач [PERSON] , з дитиною виїхали до Німеччини де проживали до березня 2023 року. В березні 2023 року між подружжям виник конфлікт, а тому на думку позивача усвідомлюючи реальні ризики поділу спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , [PERSON] 21.03.2023 року подарувала зазначену квартиру своєму синові відповідачу у справі- [PERSON] . З огляду на те, що [PERSON] при укладенні зазначеного договору дарування не надавав [PERSON] , своєї згоди на відчуження нерухомого майна, вважає, вказаний правочин недійсним. У зв`язку з викладеним просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з листопада 2018 року по березень 2023 року; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль «Volkswagen Jetta» червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , 2015 року випуску; визнати спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , серія та номер 370, укладений 21.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Качельніковим С.В,, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу; в порядку розподілу сумісної власності визнати за [PERSON] та [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] по частці за кожним. Ухвалою Святошинського райнного суду м. Києва від 25.08.2023 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.06.2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] на вимогах позову наполягали в повному обсязі, просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , та її предстаник [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на обґрунтування зазначені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судовому засіданнв проти позову заперечував. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знає сторін та приходиться позивачу далекою родичкою, знає сторін мінімум 10 років, разом святкували сімейні свята, їздили на природу та різні сімейні заходи. Вказала, що сторони були парою та мали спільний побут, а про те, що вони розлучені дізналася за пів року до початку війни, бо в період до війни вони жили як сім`я. З приводу квартири, знає лише про факт придбання її, але хто купив не в курсі. Наче як в спірній квартирі мали жити син з його дівчиною. Свідок [PERSON] ствердила, що приходиться позивачу колегою, знає його 5, 6 років, позивач возив на роботу свого сина, а також позивач возив свою сім`ю на відпочинок. Вказала, що позивач 4 роки тому купив спірний автомобіль. Сам позивач ні коли не виносив на загал справи щодо сімейного життя, проте відносилась до них як до чоловіка та дружини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється родичкою та у сторін була сім`я, оскільки вона разом з ними регулярно відпочивала, зустрічали Новий рік. Стосовно їх відносин вказала, що позива та відповідачка [PERSON] були родиною, та їй довго не було відомо, що вони розлучені. Позивач купляв своїй дружині прикраси, вони багато де подорожували. З приводу авто зазначила, що його купив позивач. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що приходиться відповідачу кумом, вказав, що знає, що його кум та [PERSON] жили разом в квартирі на [ADDRESS] , це був десь 2015 рік. Також зазначив, що сторін не бачив разом вже давно, та те, що у сторін не було планів спільно купувати майно. З приводу автомобіля зазначив, що позивач та відповідач разом із сином купували авто «Фольцваген». Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою сторін, знає що вони розлучені, проживали в одній квартирі, але в різних кімнатах. Щодо квартири, що знаходиться на [ADDRESS] вона була спільною, а стосовно квартири на [ADDRESS] то вона куплена [PERSON]. Спірний автомобіль був у [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного. Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.11.2009 року, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2018 року у справі №759/15564/17 розірваний (т. 1 а.с. 74). Від даного шлюбу у сторін є дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідцовтом про народження серії [NUMBER] від 13.04.2010 року (т. 1 а.с. 12). В період зареєстрованого шлюбу сторони придбали квартиру, що знаходиться за адаресою: [ADDRESS] , що належить по частини [PERSON] та [PERSON] , що вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.07.2023 року №340150609 (т. 1 а.с. 20-21). Згідно свідоцтва про реєстрації транспорного засобу серії [NUMBER] , за [PERSON] зареєстровано автомобіль «Volkswagen Jetta», д.н.з. [NUMBER] , дата першої реєстрації якого 21.01.2020 року та дата реєстрації 17.09.2020 рік (т. 1 а.с. 13). Згідно заяви від 04.01.2023 року [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаіального округу Качельнікову С.В. вбачається, що відповідач [PERSON] повідомляє позивача [PERSON] про те, що остання скасовує довіреність, видану неї на ім`я [PERSON] на продаж належного ій на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 8048, 17.09.2002 року, автомобіля марки «Volkswagen Jetta», 2015 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , посвідчену Качельниковим С.В,, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16.02.2022 року, за реєстровим №255 (т. 1 а.с. 76) Вказана заява, була направлена позивачу [PERSON] , за адресою його проживання, а саме: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 77). Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 04.01.2023 року №49095892, довіреність, посвідчена 16.0.2022 року за реєстровим №225 припинила дію 04.01.2023 року (т. 1 а.с. 78). Автомобіль «Volkswagen Jetta», 2015 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] двічі перереєстровано: 26.04.2023 року за [PERSON] та 26.04.2023 року за [PERSON] , після чого автомобілю присвоєно д.н.з. [NUMBER] (т. 1 а.с. 15-17). На підставі заяви [PERSON] , про те, що 26.04.2023 року [PERSON] самовільно, всупереч встановленого законом порядку, привласнив нележне ій майно, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023105080000956, відомості про яке внесені 03.05.2023 року (т. 1 а.с.79). 16.02.2022 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , укладено договір купівлі-продавжу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С.В. за реєстровим №218 (т.1 а.с. 222). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.02.2022 року №299922860, відповідачу [PERSON] , належить на праві власності квартира [ADDRESS] , дата реєстрації 16.02.2022 року, підстава - договір купівлі-продажу, серія та номер 218, виданий 16.02.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С.В. (т. 1 а.с. 224). Відповідач у справі [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.03.2005 року (т. 1 а.с. 229). Відповідач [PERSON] займається підтприємницькою діяльністю в сфері розробки комерційного та домашнього програмного забезпечення, консультаційної діяльності у сфері інформаційних технологій та веб-порталів, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію приватної компаніх з обмеженою відповідальностю «УАГ Пей ЛТД» (т. 1 а.с. 107-110). 21.01.2023 року відповідач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] , квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири 21.03.2023 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельниковим за реєстровим №370 (т. 1 а.с. 220). Заявою [PERSON] , остання повідомила обдарованого, що в шлюбі зареєстрованому та фактичному не перебувала під час набуття вказаної квартири та не перебуває до теперішнього часу, та вказана квартира є її особистою власністю (т. 1 а.с. 221). З 12.07.2023 року відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12.07.2023 року (т. 1 а.с. 75). Також на підтвердження позовних вимог позивачем надано витяг з мессендежру переписки з нікнеймом «[PERSON]» (т. 1 а.с. 22- 47). З витягу із бази даних Державної прикордонної служби України від 02.05.2024 року, відповідач [PERSON] перетинала державний кордон України в період з 01.11.2018 року по 01.05.2023 року наступним чином: виїзд 26.12.2018 року, в`їзд 02.01.2019 року, виїзд 14.05.2019 року, в`їзд 21.05.2019 року, виїзд 14.12.2019 року, в`їзд 22.12.2019 року, виїзд 29.11.2020 року, в`їзд 06.12.2020 року, виїзд 21.05.2021 року, в`їзд 27.05.2021 року, виїзд 06.11.2021 року, в`їзд 18.11.2021 року, в`їзд 02.07.2022 року, виїзд 08.07.2022 року, в`їзд 26.12.2022 року, виїзд 08.01.2023 року, в`їзд 28.02.2023 року (т. 2 а.с. 89). Згідно вказаного витягу позивач [PERSON] перетинав державний кордон України у період з 01.11.2018 року по 01.05.2023 року наступним чином: виїзд 14.05.2019 року, в`їзд 21.05.2019 року, виїзд 29.11.2020 року, в`їзд 06.12.2020 року, виїзд 21.05.2021 року, в`їзд 27.05.2021 року, виїзд 06.11.2021 року, в`їзд 18.11.2021 року (т. 2 а.с. 90). Як вбачається з відповіді НП України про розгляд адвокатського запиту вбачається, що відповідач [PERSON] у період з жовтня 2016 року по лютий 2022 року неодноразово звералась до служби 102 з приводу правопорушень вчених [PERSON] щодо неї (т. 2 а.с. 7-10). Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права спільної сумісної власності чоловіка та жінки без шлюбу, права на поділ спільного сумісного майна, захисту права приватної власності. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] повністю, виходячи з наступного. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу здійснюється судом в порядку окремого провадження. Відповідно до статті 18 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно,набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20). У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що пояснення свідків носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін. На підставі цього суд дійшов висновку, що показання допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю; щодо спільних подорожей та відпочинку, то вони не можуть свідчити про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини та ведення ними спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, зазначені докази не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання. Рішення суду про розірвання шлюбу та договір купівлі-продажу спірної квартири не є належними доказами для доведення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу. Обставини того, що позивач та відповідач [PERSON] , мають спільну дитину й нерухоме майно у спільній частковій власності, як колишнє подружжя не є підставою для встановлення факту проживання їх однією сім`єю. Так судом встановлено, що до початку збройної агресії та вторгнення російської федерації на територію України сторони проживали в спільній квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте вказне не свідчить про сімейні відносини між ними, адже, спільне проживання після розірвання шлюбу та часткова пов`язаність спільним побутом була зумовлено тим, що після розірвання шлюбу сторони залишилися співвласниками житла та не мали іншого місця проживання, і ці відносини не носили характеру сімейних. Зазаначене узгоджується правовою позицією у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №748/897/18 (провадження №61-48440св18). Факт спільної присутності на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, також не можуть свдічити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом заявленого позивачем часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, надана позивачем переписка не дає можливості встановити дійсних авторів листування та повного змісту такого листування, оскільки суд може розглядати електронне звернення між особами у мессендежері, як доказ лише в тому випадку, якщо воно дає можливість встановити авторів цього листування та його зміст. Також слід зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц). Як вказав Верховний суд у своїй постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18) у аналогічних справах суди мають навести, якими доказами підтверджено, що в період спільного проживання сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З вищевказаних доказів не вбачається, що позивач та відповідач з листопада 2018 року по березень 2023 року проживали спільно як чоловік та дружина, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом. Суд критично оцінює, твердження позивача про постійне проживання з відповідачем у спільній квартирі придбаній під час зареєстрованого шлюбу, як чоловіка та дружини, оскільки, на думку суду, останнє зумовлено саме специфічністю відносин між сторонами та відсутністю іншого місця проживання у сторін. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. Отже, підстави для задоволення вимоги позову про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу у період з листопада 2018 року по березень 2023 року відсутні. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та про визнання за ними права власності по 1/2 частині квартири, то зазначені вимоги є похідними від задоволенні вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу. Якщо відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то позовні вимоги про визнання спірної квартири спільним майном та визнання за кожним права власності на 1/2 частки цього майна, також не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування суд зазначає наступне. Дарування будь-якого майна, є виключним правом власника цього майна. Згідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. . Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. У своїй позовній заяві [PERSON] наполягає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та вимагає визнання за ним права власності на 1/2 частини цієї квартири, стверджуючи, що він є її співвласником. Водночас, позивач посилається на норми ч. 4 ст. 369 ЦК України, якою передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Проте, позивачем не доведено, які саме права та охоронювані законом інтереси порушено оспорюваним договором дарування квартири, а належність квартири до спільної сумісної власності не доведена. Таким чином, наразі відсутні підстави вважати [PERSON] співвласником квартири [ADDRESS] , отже і згода його під час розпорядження цим майном не потрібна, а тому враховуючи вищевикладене суд вважає, що вимоги в частині до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування недійсним також задоволенню не підлягають. Окрім цього, позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль «Volkswagen Jetta», червоного кольору, номер кузова [NUMBER] 2015 року випуску. Як встановлено в ході розгляду справи, автомобіль Volkswagen Jetta», червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , 2015 року випуску зареєстрований 17.09.2020 року за відповідачем [PERSON] , який згодом перереєстровано 26.04.2023 року за позивачем [PERSON] . Проте, 04.01.2023 року відповідачем скасовано довіреність, видану нею на ім`я [PERSON] на продаж належного ій на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 8048, 17.09.2002 року, автомобіля марки «Volkswagen Jetta», 2015 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , посвідчену Качельниковим С.В,, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16.02.2022 року, за реєстровим №255. З приводу даного факту, до Святошинського УП ГУНП у м. Києві [PERSON] подано заяву, на підставі якої до ЄРДР внесено відомості 03.05.2023 року та відкрито кримінальне провадження №12023105080000956 за ст. 356 КК України. Оскільки, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а вказний транспортний засіб придбано відповідачем [PERSON] 17.09.2020 року, у зв`язку з чим на транспортний засіб «Volkswagen Jetta», 2015 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя, оскільки на момент купілі даного транспортного засобу між сторонами не було усталених відносин, які притаманні подружжю. Окрім того, позивачем не надано до суду будь-яких доказів щодо придбання транспортного засобу за власні кошти позивачем. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість і недоведеність жодної із заявлених позовних вимог, а отже і необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed