Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

У червні 2024 р. адвокат Балдук А.О., який представляє інтереси позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить виселити [PERSON] , [PERSON] із житлової кімнати в квартирі [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, а також зобов`язати відповідачів не перешкоджати їй в реалізації права на володіння, користування та розпорядження 2/3 частиною квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказує на неможливість спільного проживання позивача разом із [PERSON] та [PERSON] , порушення ними санітарних норм, правил співжиття та висловлення погроз в бік [PERSON] та її доньки. Також співмешканці не здійснюють прибирання спільних приміщень в квартирі, вчиняють складування різного роду речей в коридорі, що унеможливлює прохід по квартирі. Окрім того, відповідачі утримують домашню тварину з грубими порушеннями встановлених правил. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 02.07.2024 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 09.08.2024 р. відкрито провадження у справі, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.01.2025 р. від адвоката Буцан О.В., яка представляє інтереси відповідача [PERSON] надійшов відзив у якому заперечується проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача зазначає, що квартира [ADDRESS] є єдиним постійним місцем проживання відповідача [PERSON] з 2004 р., оскільки він не має будь-якого іншого житла. Вказує на не доведення позивачем факту порушення ним та його дружиною правил співжиття, правил утримання домашніх тварин, вчинення перешкод у користуванні власним майном. 19.02.2025 р. надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вказує на ненаданням позивачем згоди на вселення в квартиру дружини відповідача [PERSON] . Право користування відповідачів 1/3 частини квартири не є абсолютним та не може бути реалізоване з порушенням моральних засад суспільства, а також на шкоду правам позивача, як власниці 2/3 частин квартири. Попри вжитті заходи громадського впливу відповідачі порушують правила співжиття та грубим порушенням санітарних норм. 05.03.2025 р. до суду надійшли заперечення у яких викладено заперечення до доводів відповіді на відзив. Зокрема, що вселення [PERSON] як члена сім`ї наймача не потребувало згоди позивача та її доньки. Щодо підстав позовних вимог вказує на наявність між сторонами конфліктів щодо порядку користування житловим приміщенням, разом із цим з 2004 року позивач не звертались до будь-яких компетентних органів щодо порушення відповідачами правил співжиття та порядку утримання домашніх тварин. 31.03.2025 р. представником позивача подано додаткові письмові пояснення. В яких зазначається, що відповідачі ще з 2019 року вчиняють дії які унеможливлюють проживання з ними в одній квартирі, оскільки ними було ініційовано безпідставне кримінальне провадження з метою тиску на позивача. Відповідачі користуються житлом з порушенням санітарних норм та моральних засад суспільства (не здійснюють прибирання місць спільного користування), а також постійно вчиняють сварки, звинувачують [PERSON] в шахрайстві, а тому спільне проживання з ними є неможливим. Відтак, відповідачі зловживаючи своїм правом на користуванням житлом перешкоджають позивачу у реалізації її права власності на 2/3 квартири за [ADDRESS] , оскільки позбавляють позивача можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, зокрема здати квартиру в оренду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримує та просить задовольнити. Зазначає, що позов [PERSON] поданий з метою змусити відповідачів виїхати до іншої квартири за пропозицією позивача і яка належить їй, для можливості здачі в оренду спірної квартири. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 08.11.2004 р. на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габріель Л.Є. та зареєстровано в реєстрі за №18722, [PERSON] набуто у власність 76/100 частин квартири [ADDRESS] . Відповідно до ордеру №3374 від 25.05.1983р. квартира [ADDRESS] - була надана в користування [PERSON] . [PERSON] є сином [PERSON] , з 2002 року постійно проживає в ній та зареєстрований за даною адресою. 11.07.2002 року Санаторною школою-інтернатом І-ІІ ступенів №21 Оболонського району м. Києва здійснено реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на яку ще 25.05.1983р. був виданий ордер №3374 на вселення [PERSON] (матері [PERSON] ), яка зникла безвісти. На підтвердження вказаних надано: копія свідоцтва про народження [PERSON] ; копія ордеру №3374 від 25.05.1983р.; копія картки прописки (форма А) [PERSON] від 11.07.2002р.; копія довідки з місця проживання сім`ї та прописки ЖЕК №1105 від 19.07.2002р. №910; копія довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18.10.2019р.; копія довідки МВС України від 03.09.1992р. про розшук [PERSON] ; копія заяви про розшук осіб ( [PERSON] , [PERSON] ) від 11.03.2019р.; копія відповіді від 08.04.2019р. за вих. №3-643/125-54-03-2019 Святошинського управління поліції про неможливість встановлення місця знаходження [PERSON] , [PERSON] , копія інформації про шлюб із застосунку «Дія». Квартира [ADDRESS] є єдиним постійним місцем проживання [PERSON] з 2004 року, оскільки він не має будь-якого іншого житла зареєстрованого за ним, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеку, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо Апелянта від 22.01.2025р. за №409177052. З наданих позивачем для суду фото- та -відео матеріалів не вбачається візуального порушення санітарних норм у квартирі. Речі у квартирі розміщені у визначеному для їх використання порядку. Порушень порядку утримання домашньої тварини не виявлено. Достовірно встановити приналежність речей, які розміщенні в коридорі не виявляється можливим. Інших доказів суду не надано. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 Постанови № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За диспозицією ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення можливе, якщо особи систематично руйнують або псують жиле приміщення. Про такі факти позивач суду докази не надав. За час користування будинком відповідачі (кожен окремо) не притягалися до адміністративної відповідальності за порушення правил проживання у будинку. Заходи громадського впливу до відповідачів за неможливість проживання у будинку з іншими особами, у тому числі і з позивачем, не застосовувалися. Фактично відсутні юридичні доказові обставини для позбавлення права відповідача користування та виселення з будинку без надання іншого житла. Це є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач, ставлячи вимогу про виселення відповідачів, безспірних письмових доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] та його дружина систематично порушують правила співжиття та до них у зв`язку з цим застосовані заходи запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, які виявилися безрезультатними, суду не надала. В той час, як систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність, виходячи з наведених вище норм закону, є обов`язковою умовою виселення особи в порядку ч.1 ст.116 ЖК України. Позивачем не доведено факт порушення [PERSON] та його дружиною дозволеного рівня шуму та правил утримання домашніх тварин, оскільки вони ніколи не притягалися до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачені ч.1 ст. 182 КУпАП «Порушення рівня шуму у житлових приміщеннях» та ч.1 ст. 154 КУпАП «Порушення правил утримання собак і котів», жодних колективних (чи індивідуальних) скарг від інших сусідів до поліції або до них не надходило. Щодо заперечень про відсутність згоди позивача на вселення [PERSON] своєї дружини [PERSON] слід зазначити наступне. Глава ІІ розділу ІІІ ЖК України визначає порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Так, згідно ст. 65 Глави ІІ розділу ІІІ ЖК України (в редакції від 07.05.2022р., станом на дату одруження відповідачів), наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже, вимоги статті 65 ЖК України, в частині вселення інших осіб за письмовою згодою всіх членів сім`ї, - розповсюджується на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно, право на виселення осіб вселених за відсутності такої згоди могли б заявляти інші проживаючі/зареєстровані мешканці 1 (однієї) кімнати (жилою площею 9,9 кв.м.) квартири [ADDRESS] , куди вселилася дружина [PERSON] . Оскільки вселення дружини відповідача [PERSON] відбулося до чоловіка в комунальну 1 (одну) кімнату (жилою площею 9,9 кв.м.) квартири [ADDRESS] - таке вселення не потребувало згоди [PERSON] та її членів сім`ї. Таким чином, [PERSON] вселилася в 1 (одну) кімнату (жилою площею 9,9 кв.м.) квартири [ADDRESS] , як член сім`ї наймача - його дружина. Вищевказана кімната є єдиним постійним місцем проживання і для дружини [PERSON] , оскільки вона також не має будь-якого іншого житла зареєстрованого за нею, та яка проживає з чоловіком у кімнаті площею 9,9 кв.м. на вдвох, тоді як згідно ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні на одну особу встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на предмет порушення відповідачами санітарних норм, правил співжиття, або доказів того, що відповідач використовує квартиру не за призначенням чи робить неможливим для позивача проживання в одній квартирі. До того ж судом встановлено і позивачем підтверджено, що між сторонами існують неприязні конфліктні відносини. Придбаваючи право власності на 76/100 квартири, позивач була обізнана про те, що лише частина квартири приватизована та факт проживання інших людей, а тому повинна була врахувати характер та можливість існування певних обтяження, у вигляді проживання інших мешканців. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed