Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

[PERSON] діючи в інтересах [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] ; просить заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців. Заяву обґрунтовує тим, що [PERSON] та її чоловік, [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] . [PERSON] постійно погрожує заявнику, висловлюється нецензурною лайкою і неадекватно поводиться, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію. Постійні протиправні дії з боку [PERSON] стали підставою її звернень в поліцію. На кривдника неодноразово складалися термінові заборонні приписи і приймалися судові рішення. Вважає, що [PERSON] є особою, що зазнала домашнього насильства Ухвалою судді від 24.03.2025 заяву прийнято до провадження і призначено судовий розгляд. В судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали з підстав викладених у такій. Заявниця зазначила, що вона з чоловіком одружені з 2021 року, у них є двоє спільних малолітніх дітей. Чоловік неодноразово вчиняв відносно неї домашнє насильство, а саме погрожував, підіймав руку, розбив телевізор. 04.03.2025 чоловік вчергове вчинив відносно неї домашнє насильство і поліція склала відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, однак такий ще не розглянутий судом. Заінтересована особа в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, предметом доказування у даній категорії справ є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до п.п.3, 7, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно ч.2, ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. У постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 сформульовано правову позицію про те, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Особа, яка постраждала від домашнього насильства-особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник-особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі Україні про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). В обґрунтування вимог заяви, заявник покликається на те, що [PERSON] постійно вчиняє відносно неї дії, пов`язані з словесними образами, погрозами, застосуванням фізичної сили. На підтвердження зазначених обставин заявником надано суду постанову Сихівського районного суду м. Львова від 19.06.2023, якою [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, при цьому із змісту вказаного судового рішення вбачається, що дії [PERSON] полягали у висловлюванні нецензурною лайкою та погрозою фізичною розправою; а також постанову Сихівського районного суду м. Львова від 28.06.2023, якою [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. З вказаної постанови вбачається, що дії [PERSON] полягали у порушенні термінового заборонного припису, а саме перебування за адресою проживання потерпілої. Разом з тим, вказані судові рішення стосуються подій які мали місце ще 21.05.2023. Окрім того, заявником подано терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №341373 від 04.03.2025. Зі змісту термінового заборонного припису стосовно кривдника, винесеного поліцією, вбачається, що мало місце психологічне та фізичне насильство. Заявницею зазначено, що 04.03.2025 поліцією відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення. Однак, будь-яких даних про притягнення заінтересованої особи до будь-якого виду юридичної відповідальності за домашнє насильство матеріали справи не містять. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Таким чином, наявність двох постанов у справах про адміністративне правопорушення щодо обставин, які мали місце 21.05.2023 та терміновий заборонний припис від 04.03.2025, тобто з інтервалом близько 2 років, не свідчить про тривале систематичне домашнє насильство, заявником не визначено ризиків того, що у разі незастосування вказаних нею у заяві про видачу обмежувального припису заходів щодо заінтересованої особи існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника. Інші докази заявником, яка користується професійною правничою допомогою адвоката, не подані, про такі у заяві не зазначено та відповідного клопотання про їх витребування, як цього вимагає закон, не заявлено. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку щодо недостатності підстав для застосування до заінтересованої особи такого спеціального заходу як обмежувальний припис, застосування таких заходів щодо обмеження у користуванні житлом (з похідними обмеженнями) у даному конкретному висновку розцінюватимуться як необґрунтоване обмеження прав та буде непропорційним учиненому. Суд не встановив жодних даних щодо можливого настання тяжких чи особливо тяжких наслідків у разі невидачі обмежувального припису. Підсумовуючи наведене у своїй сукупності, судом не встановлено правових підстав для видачі обмежувального припису, а тому заява задоволенню не підлягає. Сам факт звернення до суду із даною заявою не зумовлює її автоматичне задоволення, необхідність видачі обмежувального припису підлягає доказуванню.

Outcome: dismissed