Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Макарівського районного суду Київської області з позовом до Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області (далі - відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування\~позову вказала, що 30 липня 2003 року її мати, [PERSON] , отримала у подарунок від [PERSON] житловий будинок із надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] , про що був укладений договір дарування, посвідчений 30 липня 2003 року приватним нотаріусом Дарнопих Т.М. та зареєстрований в реєстрі за№ 3210. 27 жовтня 2003 року право власності [PERSON] на вказаний вище житловий будинок, було зареєстроване КП КОР «Макарівське БТІ» за № 1928652, про що видано відповідний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У червні 2004 року її мати, [PERSON] , вирішила подарувати позивачу половину, тобто 1/2 частину, належного їй вищевказаного житлового будинку. 25 червня 2004 року приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 2677 Договір дарування, за умовами якого 1/2 частину вказаного житлового будинку [PERSON] подарувала [PERSON] . У процесі домовленостей із її матір`ю вона мала на меті подарувати позивачу 1/2 частину житлового будинку, за всіма умовами та пунктами вказаного Договору дарування зазначається про оцінювання, правовий стан, та відчуження саме 1/2 частини будинку. Однак у пункті 1 Договору дарування нотаріус допустив технічну помилку (чи помилку у розрахунках) зазначивши, що «належна дарувальниці 1/2 частина житлового будинку в цілому складає 2/5 часток домоволодіння». У подальшому це викликало помилку та неточності у проведенні реєстрації права спільної часткової власності на вказаний житловий будинок, оскільки, за позивачкою зареєстроване право власності на 2/5 частини домоволодіння, що складає меншу частину ніж 1/2. При цьому, незважаючи на умови Договору дарування, у власності Дарувальника - [PERSON] залишилися 3/5 частини домоволодіння, що у даному випадку більша ніж 1/2. Згідно чинного на момент укладення договору дарування законодавства і на даний час домоволодінням визначається - житловий будинок із по господарськими надвірними спорудами, що розташовані на одній земельній ділянці. Тому на переконання позивачки до неї на підставі договору дарування перейшло право власності як на 1/2 частину житлового будинку, так і на 1/2 частину домоволодіння. [INFO] померла мати позивачки, [PERSON] , яка була зареєстрована та постійно проживала по [ADDRESS] . Позивач звернулася до Макарівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого було відкрито спадкову справу № 55/2021 до майна померлої [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої зокрема увійшла 1/2 частина домоволодіння - житлового будинку із по господарськими надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,0584 та із кадастровим номером 3222786801:01:011:0001, призначена для ОБЖ, що розташовані по [ADDRESS] . Позивач являється єдиним спадкоємцем за законом першої черги до майна померлої [PERSON] , оскільки являється її рідною дочкою. Макарівською ДНК їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом тільки на земельну ділянку, при цьому відмовлено у видачі свідоцтва на 1/2 частину житлового будинку із посиланнями на невідповідність істотних відомостей у Договорі дарування та Державному реєстрі речових прав в розрізі розподілення часток у спільній частковій власності. При цьому позивач посилалася на те, що єдиним власником вищевказаного домоволодіння по [ADDRESS] - житлового будинку із прибудинковими надвірними спорудами являється позивачка [PERSON] , оскільки 1/2 частина їй була подарована власником, а інша 1/2 частина домоволодіння належить позивачці на праві спадщини за законом. На даний час [PERSON] не може повноцінно реалізувати своє право на нерухоме майно, оскільки її право власності не реєструється суб`єктами Державної реєстрації, тобто не визнається державою. Вказані обставини змушують позивача звернутися до суду із даним позовом. Враховуючи викладене, позивач просила суд: визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з відповідною кількістю надвірних будівель та господарських (присадибних) споруд у [ADDRESS] , а саме: житловий будинок (А) загальною площею 80,2 м2, житловою площею 40,2 м2; (а) прибудова, ганок; (Б) сарай; (В) вбиральня; (Е) сарай; (Ж) сарай; № 3 огорожа; № 4 хвіртка; № 5 ворота; № 6 водопровідний колодязь; № 7 колодязь. Судові витрати покласти на позивача. Ухвалою суду від 13.05.2025 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.04.2025 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Також вказаною ухвалою витребувано від Макарівської державної\~нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №55/2021 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Витребувані докази надійшли до суду 25.03.2025 року та приєднані до матеріалів справи. Ухвалою суду від 10.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті в цей же день. У судове засідання позивач не з`явилася. Від її представника адвоката Живаги О.В. надійшла заява про розгляд справи у його та позивача відсутність, вказавши про підтримання позовних вимог, які просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач згідно поданого клопотання просив справу розглянути за відсутності його представника за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 30 липня 2003 року мати позивача, [PERSON] , отримала у подарунок від [PERSON] житловий будинок із надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] , про що був укладений договір дарування, посвідчений 30 липня 2003 року приватним нотаріусом Дарнопих Т.М. та зареєстрований в реєстрі за№ 3210 (а.с. 10). 27 жовтня 2003 року право власності [PERSON] на вказаний вище житловий будинок, було зареєстроване КП КОР «Макарівське БТІ» за № 1928652, про що видано відповідний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11, 12). Як вказала позивач, у червні 2004 року її мати, [PERSON] , вирішила подарувати позивачу половину, тобто 1/2 частину, належного їй вищевказаного житлового будинку. 25 червня 2004 року приватним нотаріусом Макарівського нотаріального округу був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 2677 Договір дарування, за умовами якого 1/2 частину вказаного житлового будинку [PERSON] подарувала [PERSON] (а.с. 13). Також, як вказала позивач, у процесі домовленостей із її матір`ю вона мала на меті подарувати позивачу 1/2 частину житлового будинку, за всіма умовами та пунктами вказаного Договору дарування зазначається про оцінювання, правовий стан, та відчуження саме 1/2 частини будинку. Однак у пункті 1 Договору дарування нотаріус допустив технічну помилку (чи помилку у розрахунках) зазначивши, що «належна дарувальниці 1/2 частина житлового будинку в цілому складає 2/5 часток домоволодіння». У подальшому це викликало помилку та неточності у проведенні реєстрації права спільної часткової власності на вказаний житловий будинок, оскільки, за позивачкою зареєстроване право власності на 2/5 частини домоволодіння, що складає меншу частину ніж 1/2 (а.с. 14). При цьому, незважаючи на умови Договору дарування, у власності Дарувальника - [PERSON] залишилися 3/5 частини домоволодіння, що у даному випадку більша ніж 1/2 (а.с. 15). Згідно чинного на момент укладення договору дарування законодавства і на даний час домоволодінням визначається - житловий будинок із по господарськими надвірними спорудами, що розташовані на одній земельній ділянці. Тому на переконання позивачки до неї на підставі договору дарування перейшло право власності як на 1/2 частину житлового будинку, так і на 1/2 частину домоволодіння. [INFO] померла мати позивачки, [PERSON] (а.с. 9), яка була зареєстрована та постійно проживала сама по [ADDRESS] (а.с. 42, 43). Позивач звернулася до Макарівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого було відкрито спадкову справу № 55/2021 до майна померлої [PERSON] (а.с. 35). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої зокрема увійшла 1/2 частина домоволодіння - житлового будинку із по господарськими надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,0584 та із кадастровим номером 3222786801:01:011:0001, призначена для ОБЖ, що розташовані по [ADDRESS] . Позивач являється єдиним спадкоємцем за законом першої черги до майна померлої [PERSON] , оскільки являється її рідною дочкою. Макарівською ДНК позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом тільки на земельну ділянку (а.с. 19, 19 зворот, 93), при цьому листом від 24.10.2024 № 260/02-14 державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва на 1/2 частину житлового будинку із посиланнями на невідповідність істотних відомостей у Договорі дарування та Державному реєстрі речових прав в розрізі розподілення часток у спільній частковій власності (а.с. 20). При цьому суд зауважує, що хоча вказаний лист нотаріуса не є постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, однак за змістом вказаного листа вбачається, що нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 27.02.2019 р. по справі №369/8878/16ц, при наданні оцінки листам нотаріусів, у яких зазначено про причини невидачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину, необхідно виходити із їх змісту та відповідно враховувати підстави, зазначені нотаріусами. При цьому істотне значення мають підстави, які унеможливлюють у будь-якому випадку в майбутньому видачу таких свідоцтв нотаріусами, тому при наявності таких підстав незалежно від форми відповіді нотаріуса - лист чи постанова про відмову у видачі свідоцтва, необхідно виходити з того, що у спадкодавця можливість оформити спадщину у нотаріуса відсутня. А тому суд вважає, що наявний в матеріалах справи лист державного нотаріуса є достатнім доказом наявності у позивача перешкод в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом. Суд приймає доводи позивача про те, що позивач є єдиним власником вищевказаного домоволодіння по [ADDRESS] - житлового будинку із прибудинковими надвірними спорудами являється позивачка [PERSON] , оскільки 1/2 частина їй була подарована власником її матір`ю, а інша 1/2 частина домоволодіння належить позивачці на праві спадщини за законом. На даний час [PERSON] не може повноцінно реалізувати своє право на нерухоме майно, оскільки її право власності не реєструється суб`єктами Державної реєстрації, тобто не визнається державою. Згідно технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 16.07.2024 року, до складу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] входить: житловий будинок (А) загальною площею 80,2 м2, житловою площею 40,2 м2; (а) прибудова, ганок; (Б) сарай; (В) вбиральня; (Е) сарай; (Ж) сарай; № 3 огорожа; № 4 хвіртка; № 5 ворота; № 6 водопровідний колодязь; № 7 колодязь (а.с. 16-18). Факт перейменування [ADDRESS] підтверджується рішенням Плахтянської сільської ради від 01.08.2016 року № 096-12-VII (а.с. 80). Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має прав на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, шляхом визнання права. Положеннями ст. ст. 8, 24, 41 Конституції України зокрема визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на визначене майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 15 та ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не затверджена відповідними правовстановлюючими документами, піддається сумніву і не визнається іншими особами. При цьому положення ст. 41 Конституції та ст. 328 ЦК України, гарантують та визначають презумпцію правомірності набуття права власності, а не виникнення у подальшому шляхом державної реєстрації. Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно підпункту 3.14 пункту 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р., прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до положень частин другої та третьої пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивач є єдиною спадкоємицею за законом майна покійної своєї матері, спадщину у встановленому законом порядку прийняла, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину судом не встановлено, до складу спадщини увійшла 1/2 частина житлового будинку з господарськими спорудами, щодо якої нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. При цьому суд враховуючи обставини справи та досліджені у ній докази, вважає за можливе у даному випадку визнати за позивачкою право власності на ціле домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] . Судові витрати по оплаті судового збору за клопотанням позивача не стягуються з відповідача, а також оскільки відповідач не вчиняв протиправних дій, що стали підставою даного позову.

Outcome: approved