Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

04.04.2024 представник позивача подав позов про розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] оскільки: у них наявні різні погляди на сімейне життя та обов`язки, які поступово призвели до того, що позивач та відповідач стали зовсім чужими людьми; шлюб носить формальний характер, фактично шлюбні відносини припинені, спільного господарства не ведуть; подальше збереження сім`ї і шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача. Просила після розірвання шлюбу залишити позивачу шлюбне прізвище. 21.03.2025 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позову та надати сторонам 6-місячний строк для примирення. Посилається на те, що з 01.07.2023 сторони орендують квартиру в Швейцарській Конфедерації, де в договорі вказано орендарями позивача та відповідача, а також кількість людей чотири. Тобто квартира орендується для проживання сторін та їх малолітніх дітей. Сторони, отримавши прихисток, почали отримувати соціальну допомогу, відповідно до бюджету якої за 01.03.2025-31.03.2025 вбачається, що розмір домогосподарства складає 4 чоловіки. Вважає, що факт продовження сторін проживати спільно та вести спільний побут підтверджується рахунком на оплату комунальних послуг, в яких вказано як позивача, так і відповідача. Крім того, позивачем не доведено, що між ними досягнуто взаємної згоди щодо місця проживання дітей після розірвання шлюбу. При цьому зазначив, що питання визначення місця проживання малолітніх дітей не є предметом даного розгляду (а.с. 40-42). Додатково представником відповідача було надано суду заяву від імені [PERSON] від 21.03.2025 про надання строку для примирення, в якій він вказав, що з початку укладення шлюбу по сьогоднішній день він прикладає зусиль, щоб зберегти їхній шлюб. Крім того, вони з позивачем продовжують спільно проживати, виховувати дітей та вести спільне господарство. Час від часу у них дійсно виникають дрібні непорозуміння, які носять тимчасовий характер, при цьому він докладає максимум зусиль, щоб врегулювати спірні питання. Посилався на наявність у них спільних малолітніх дітей, які повинні рости у повній родині, яку він хоче зберегти (а.с. 52, 55). 26.03.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просить задовольнити позовну заяву та відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про надання строку для примирення, оскільки позивач категорично заперечує проти цього, адже примушування до збереження шлюбних відносин порушує її право на свободу та особисту недоторканість, а також негативно впливає на емоційний стан позивача, яка жодним чином не хоче будь-яких відносин з відповідачем. Тим більш з моменту подачі позовної заяви про розірвання шлюбу до суду з 04.04.2024 пройшов цілий рік, якого було достатньо для того, щоб позивач остаточно переконалась у правильності прийнятого рішення про розірвання шлюбу з відповідачем, яке вона не змінила за цей час. Надання додаткового строку приведе лише до негативного психологічного впливу на позивача. Зазначила, що позивач просила лише розірвати шлюб з відповідачем та не заявляла позовної вимоги про визначення місця проживання дітей (а.с. 58-61). Представник позивача - адвокат Присяжнюк А.В. просила розглянути справу за відсутності позивача, позов підтримала (а.с.\~5, 60-61). Представник відповідача адвокат Акулова М.Ю. просила розглянути справу за її та відповідача відсутності (а.с.\~66). Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства. Частиною сьомою статті 240 ЦПК України визначена можливість суду у справі про розірвання шлюбу суд зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Водночас, у пункті 4 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення. Системний аналіз наведених положень матеріального та процесуального права дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ. У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Вирішуючи клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та надання строку для примирення суд звертає його увагу на те, що\~закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін. Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання суд повинен оцінити: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання та ухвалення оскаржуваного судового рішення; обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін. За обставинами справи позов до суду надійшов ще 04.04.2024 року, тобто рік тому, 25.03.2025 року позивачка категорично заперечувала проти надання строку для примирення, що вказує на більш ніж достатність однорічного строку для примирення подружжя, звісно, за їхнього бажання та реальний дій, а не їх декларування, що вказує на відсутність реальної можливості примирення сторін та збереження сім'ї. За таких обстави надання строку для примирення не відповідає меті цього інституту - сприяння примиренню подружжя, оскільки надає одній зі сторін можливості зловживати процесуальними правами. Клопотання належно не обґрунтоване, не наведено оцінки співмірності та дієвості застосованого судом заходу для примирення подружжя з урахуванням обставин цієї справи у співвідношенні з необхідністю дотримання розумних строків розгляду справ. Суд керується вимогами статей 2, 240, 263 ЦПК України, висновками Верховного Суду, сформульованими у справі № 761/33261/16-ц щодо застосування статті 111 СК України. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №\~206/3459/16-ц. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 31 березня 2015 року у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом №\~185 сторони зареєстрували шлюб (а.с.\~8). Від шлюбу мають неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.\~9, 10). За твердженням позивача шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені. Статтею 51 Конституції України, ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. \~Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. На заперечення позову сторона відповідача посилалась на те, що сторони проживають разом, на підтвердження чого представник відповідача надавав відповідні документи, що відповідач намагається зберегти їхній шлюб, врегульовувати спірні питання, які виникають між ними. Однак, вочевидь, вжиті відповідачем заходи не були ефективними, адже вже як рік після подання позивачем позовної заяви ситуація в їхній родинні так і не змінилася, стосунки не налагодились, оскільки позивач не передумала розривати шлюб, а навіть навпаки категорично заперечує проти його збереження та надання подружжю строку для примирення, вважаючи, що такого строку було більш ніж достатньо, це приведе лише до негативного психологічного впливу на неї. Відповідач вже рік не може реалізувати своє право на розірвання шлюбу, а відповідач просить ще 6 місяців строку для примирення. Посилання сторони відповідача на необхідність збереження шлюбу в інтересах їхніх малолітніх дітей, які повинні рости у повній родині, не можуть бути взяті до уваги, оскільки наявність дітей не є безумовною підставою для збереження шлюбу з урахуванням того, що позивач цього не бажає. Спір щодо прав та обов`язків сторін стосовно дітей у даній справі не вирішується. Виходячи з наведеного, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд приходить до висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, незважаючи на бажання відповідача примиритися, сторони так і не примирилися, хоча у них був для цього цілий рік, шлюбно-сімейні відносини не підтримують, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачем, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Фактичні взаємини сторін не демонструють можливість збереження подружніх відносин, а відповідач не надав доказів на спростування таких висновків суду. Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини і не може бути примушений до їх збереження. Окрім того, сам факт розірвання шлюбу не може бути перешкодою для примирення сторін, якщо у них є таке бажання. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved