Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами у розмірі 54\~622,50 грн, з покладенням на відповідача судових витрат з яких: за Кредитним договором № 7324515 від 08.09.2023 в розмірі 22\~567,50 грн, з яких: -5\~400,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; -16\~567,50 грн - сума заборгованості за відсотками; -600 грн заборгованість за комісією; за Кредитним договором № 101656538 від 29.09.2023 в розмірі 18\~180,00 грн, з яких: -5\~000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; -12\~705,00 грн - сума заборгованості за відсотками; -475,00 грн - заборгованість за комісією. за Кредитним договором № 01794-10/2023 від 05.10.2023 в розмірі 13\~875,00 грн, з яких: -3 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; -10\~875,00 грн - сума заборгованості за відсотками; В обґрунтування позову зазначив, що у зв`язку із невиконанням відповідачем умов вищезазначених договорів в частині повернення кредитних коштів з відповідача підлягає стягненню відповідна заборгованість. Ухвалою судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12.08.2024 позовну заяву залишено без руху. 30.08.2024 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позову. Ухвалою судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09.09.2024 витребувано в Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України відомості щодо відповідача. Ухвалою судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18.12.2024 передано матеріали позовної заяви до Ленінського районного суду м. Кіровограда для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.02.2025 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та постановлено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 02.04.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив позовні вимоги та зазначив, що обґрунтовуючи позовну заяву позивач вказав, що право вимоги до останнього перейшло на підставі договору факторингу між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» №26022024 від 26.02.2024 року. В свою чергу право вимоги до ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» перейшло на підставі договору факторингу між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» №3072023 від 03.07.2023 року. Оскільки договір факторингу між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» було укладено раніше на 3 місяці до укладення кредитного договору між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та відповідачем, вважаю, що право вимоги від кредитора до ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» не переходило, а отже і не переходило до позивача, а саме до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ». А тому позивач не має права пред`являти будь-які претензії від імені ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до відповідача. Також звертає увагу, що до позовної заяви не додано жодних розрахунків заборгованості, ні за кредитним договором №7324515 від 08.09.2023 року, ні за кредитним договором №101656538 від 29.09.2023 року, ні за кредитним договором №01794/10/2023 від 05.10.2023 року. Вважає, що без даних розрахунків не можливо підтвердити суму заборгованості за відсотками, та суму заборгованість за комісією, які вказує позивач у своїй позовній заяві. Крім того, матеріали справи не містять первинних документів на підтвердження перерахування коштів на рахунок відповідача. Відсутнє будь-яке підтвердження від банку боржника щодо зарахування коштів на його рахунок. Також відсутнє будь-яке підтвердження, щодо наявності у відповідача, електронно-цифрового підпису, яким нібито він підписував електронний договір. Відсутнє підтвердження, що ідентифікатор яким підписано Договір зі сторони позичальника належить саме відповідачу. На підставі викладеного, вважає, що право вимоги саме з відповідача, за вказаним договором факторингу не перейшло від первісного кредитора до позивача по даній справі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до умов договору № 7324515 від 08.09.2023 ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати [PERSON] кредит в розмірі 6\~000,00 грн на умовах, визначених в Договорі (а.с. 8-15). Видача кредиту ТОВ «Мілоан» на виконання вищезазначеного договору відповідачу підтверджується платіжним дорученням №109662035 від 08.09.2023 (а.с. 95). 29.01.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 29012024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги відносно боржників ТОВ «Мілоан» (а.с. 16-17). 29.01.2024 ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги відносно боржника відповідача за Договором, що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с. 19). Розмір заявленої до стягнення заборгованості за договором № 7324515 від 08.09.2023 підтверджується розрахунком заборгованості та відомістю про щоденні нарахування та погашення (а.с. 20, 97-99). Відповідно до умов договору № 101656538 від 29.09.2023 ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати [PERSON] кредит в розмірі 5\~000,00 грн на умовах, визначених в Договорі (а.с. 21-28). Видача кредиту ТОВ «Мілоан» на виконання вищезазначеного договору відповідачу підтверджується платіжним дорученням №73450615 від 29.09.2023 (а.с. 96). 29.01.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 29012024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги відносно боржників ТОВ «Мілоан» (а.с. 16-17). 29.01.2024 ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги відносно боржника відповідача за Договором, що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с. 30). Розмір заявленої до стягнення заборгованості за договором № 101656538 від 29.09.2023 підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 31, 100-101). 05.10.2023 між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 01794-10/2023, згідно з умовами якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» зобов`язалося надати відповідачу кредит в сумі 3 000,00 грн в порядку та на умовах, що викладені в договорі з додатками (а.с. 38-47). 26.02.2024 між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФК\~«Європейська агенція\~з повернення\~боргів» укладено Договір факторингу № 26022024, у відповідності до умов якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» Права Вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 51-53). 26.02.2024 ТОВ «СТАР\~ФАЙНЕНС ГРУП» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги відносно боржника відповідача за Договором, що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с. 54). Доказів видачі кредиту відповідачу ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» за договором про надання фінансового кредиту № 01794-10/2023 від 05.10.2023 до суду позивачем не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні. За твердженням позивача, відповідач не виконав свої договірні зобов`язання, внаслідок чого в нього виникла заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами в сумі 54\~622,50 грн боргу, на підтвердження чого позивач надає розрахунки суми заборгованості. Розглядаючи спір по суті суд враховує таке. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі N 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року N 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті205,207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію"). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи встановлено, що Кредитні договори підписані відповідачем електронним підписом. Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подав заявку на отримання кредитів за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредитів, після чого кредитори надіслали відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами. Відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" оспорювані кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі N 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі N 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі N 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19. Стосовно стягнення за кредитними договорами № 7324515 від 08.09.2023 в розмірі 22\~567,50 грн та № 101656538 від 29.09.2023 в розмірі 18\~180,00 грн, суд зазначає таке. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведена обставина порушення відповідачем передбаченого договором обов`язку погашення заборгованості, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати повернення коштів. Відповідач доказів оплати боргу до суду не надав, контррозрахунок суми заборгованості не подав. Таким чином з відповідача підлягає стягненню заборгованість: за Кредитним договором № 7324515 від 08.09.2023 в розмірі 22\~567,50 грн, з яких: -5\~400,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; -16\~567,50 грн - сума заборгованості за відсотками; -600 грн заборгованість за комісією; за Кредитним договором № 101656538 від 29.09.2023 в розмірі 18\~180,00 грн, з яких: -5\~000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; -12\~705,00 грн - сума заборгованості за відсотками; -475,00 грн - заборгованість за комісією. Додатково суд зазначає, що заявлена до стягнення комісія є комісією за надання кредиту, а не за обслуговування кредиту. Заперечення відповідача про відсутність розрахунку комісії спростовуються наявними у справі розрахунками заборгованості де відображено нарахування комісії. Стосовно стягнення за Кредитним договором № 01794-10/2023 від 05.10.2023 в розмірі 13\~875,00 грн, суд зазначає таке. Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, і в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови Договорів. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі N 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц, провадження N 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі N 904/2104/19, провадження N 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Однак, матеріали даної справи не містять первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які підтверджують наявність заборгованості відповідача за Договором. Судом також враховується, що позивачем не надано інших будь-яких документів (довідок юридичних осіб, які здійснюють свою діяльність в сфері фінансових послуг, довідок банків про рух коштів на рахунку відповідача, виписок з рахунків відповідача тощо) які б підтверджували отримання відповідачем кредитних коштів від первинного кредитора. При цьому, наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом наявності заборгованості та її розмірів. З урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог, позивач не надав належних доказів, які підтверджують надання відповідачу кредитних коштів у розмірі, який був передбачений наявним у матеріалах справи Договором № 01794-10/2023 від 05.10.2023, наявність заборгованості за тілом кредиту та процентами, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у наданому позивачем розрахунку за кредитним договором № 01794-10/2023 від 05.10.2023. Оскільки позивачем не доведено належними доказами існування у відповідача заборгованості перед первісним кредитором, суд критично оцінює доводи позивача, що така заборгованість була у подальшому відступлена новому кредитору. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором № 01794-10/2023 від 05.10.2023. Враховуючи вищезазначене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за Кредитним договором № 7324515 від 08.09.2023 в розмірі 22\~567,50 грн, з яких: -5\~400,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; -16\~567,50 грн - сума заборгованості за відсотками; -600 грн заборгованість за комісією; за Кредитним договором № 101656538 від 29.09.2023 в розмірі 18\~180,00 грн, з яких: -5\~000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; -12\~705,00 грн - сума заборгованості за відсотками; -475,00 грн - заборгованість за комісією. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Інші доводи сторін досліджені судом та в своїй сукупності не спростовують висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial