Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

ТОВ «ЛІПАРИТ» звернулося до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з нежитлової будівлі зі складськими приміщеннями та належних до неї надвірних будівель та споруд, загальною площею 896,5 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,1685 га, кадастровий номер 2110200000:01:061:0002, розташованої на території [ADDRESS] , які належать ТОВ «ЛІПАРИТ». Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником вищевказаного майна. При цьому, відповідачі є власниками нерухомого майна, а саме: квартири, загальною площею 125,9 кв.м:, житлова площа 64,6 кв.м., розташованої на другому поверсі двохповерхової будівлі у плані забудови позначений під літерою «А», за адресою: [ADDRESS] . Частки відповідачів у власності складають по 1/2. Однак, протягом тривалого часу, без укладення будь-яких договорів, які би надавали право користування нерухомим майном, відповідачі на власний розсуд, без погодження з позивачем, використовують нежитлову будівлю зі складськими приміщеннями та належні до неї надвірні будівлі та споруди, загальною площею близько 500 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку. Зокрема, відповідачами заблоковано вхід на територію підприємства, на ворота повішений замок, доступ посадових осіб підприємства обмежено. 06.03.2024 року ТОВ «ЛІПАРИТ» звернулося до відповідача [PERSON] з вимогою в термін до 09.03.2024 року звільнити самовільно зайняті приміщення та передати ключі від них директору ТОВ «ЛІПАРИТ». Разом з цим, на вказану вимогу позивачем отримано відповідь від 07.03.2024 року, за змістом якої відповідач [PERSON] визнає той факт, що у нежитлових та складських приміщення ТОВ «ЛІПАРИТ» перебуває її майно та просить надати дозвіл на вивезення майна в термін до 07 квітня 2024 року. Проте, як у вказаний строк та на час звернення до суду із вказаним позовом, відповідачі не звільнили належні ТОВ «ЛІПАРИТ» приміщення від своїх речей, не повернули ключі від цих приміщень, у зв`язку з чим ТОВ «ЛІПАРИТ» звернулося до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 липня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. 25 жовтня 2024 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано відзив на позовну заяву відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому останні просили відмовити у задоволенні позовної заяви повністю. У відзиві зазначено, що діючим керівником ТОВ «ЛІПАРИТ» з 30.01.2024 року є [PERSON] , яка є сестрою покійного чоловіка [PERSON] та батька [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] . До того моменту як [PERSON] була обрана керівником ТОВ «ЛІПАРИТ» у відповідачів з нею були добрі відносини та вона ніколи не висловлювала жодних претензій до відповідачів відносно умов проживання. Посилання позивача про те, що відповідачі, які є учасниками (засновниками) ТОВ «ЛІПАРИТ», заблокували вхід на територію підприємства не відповідає дійсності. Так, відповідачі мають у приватній власності квартиру на другому поверсі спірного майна. При цьому, доступ до квартири здійснюється виключно через один із вхідних дверей будівлі та піднявшись на другий поверх по сходам потрапляєш в коридор, який веде до квартири відповідачів та ще до п`яти приміщень. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2024 року підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача за довіреністю Мазур М.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав зазначених у ньому. Зазначивши, при цьому, що в нежитлових приміщеннях знаходиться майно відповідачів. Товариство готове було надати транспорт для вивезення майна з подальшою компенсацією відповідних витрат компанії ТОВ "ЛІПАРИТ". Крім цього, зазначив, що відповідачка [PERSON] повідомила, що її чоловік займався шиномонтажем і після його смерті майно вона не успадкувала. Також, представник позивача зазначив, що директором було з`ясовано те, що частиною приміщення користується сім`я [PERSON] , тому є припущення, що речі (меблі, опалювальні пристрої) належать вказаній сім`ї. Відповідачі користуються сходами, коридором, в приміщенні знаходиться дров`яний котел та вся територія зайнята їх речами. Крім цього, представник позивача пояснив, що земельна ділянка є у власності ТОВ "ЛІПАРИТ", та на ній знаходиться майно, а саме: шини, покришки, належали чоловіку відповідачки. Наявність вказаного майна не дає можливості користуватись позивачу належним йому майном. Представник відповідача адвокат Попович Ш.О. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог позивача у зв`язку з необґрунтованістю. При цьому, зазначив про відсутність предмету спору, оскільки в описовій частині вказано про 500 квадратів, а далі з`ясовано, що з частина вже здана в оренду, тобто сторона відповідача вже не може займати ці приміщення; юридична особа змінила замки, має ключі від цих приміщень. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог та підтримала позицію свого представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Тому, суд, за відсутності заперчень учасників справи, вважав за можливе провести розгляд справи без участі відповідача [PERSON] .. Заслухавши пояснення учасників справи та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 10 ЦПК ). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності від 28.05.2010 року нежитлова будівля зі складськими приміщеннями та належні до неї надвірні будівлі та споруди, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІПАРИТ» (а.с. 15). Вказане підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.06.2024 року (а.с. 11). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №541162 земельна ділянка площею 0,1685 га, кадастровий номер 2110200000:01:061:0002, розташована на території [ADDRESS] , належать ТОВ «ЛІПАРИТ» (а.с. 14). Відповідно до ч. ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення вищенаведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.06.2024 року встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 часток відповідачам [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-13). Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «ЛІПАРИТ» посилався на те, що відповідачі без належних правових підстав використовують нежитлове приміщення та земельну ділянку шляхом зберігання речей, чим створюють перешкоди до його доступу. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім цього, суд зазначає, що відповідно до п. 3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Так, позивачем в обгрунтування заявлених позовних вимог було подано лише правовстановлюючі документи про право власності на майно та роздруківки фото нежитлового приміщення та частини земельної ділянки. При цьому, в судовому засіданні представник позивача підтвердив, що ними вже частково змінено замки на декількох нежитлових приміщеннях. Дані нежитлові приміщення вже здані в оренду. Вказане твердження представника позивача спростовує наявність у останнього перешкод у користуванні, зокрема доступі, до належного йому нежитлового приміщення. При цьому, інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не надано. Зокрема, не надано доказів звернення до правоохоронних органів щодо усунення перешкод в користуванні нерухомим майном; відсутні докази звернення до правоохоронних органів щодо незаконного зайняття спірного нежитлового приміщення; відсутні Акти, складені за участю обслуговуючих організацій, щодо зайняття спірного нежитлового приміщення. З досліджених судом наявних в матеріалах даної цивільної справи доказів, наданих позивачем, не встановлено підстав для задоволення позовних вимог відповідно до ст. 391 ЦК України, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, в розумінні положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, що саме відповідачами чиняться перешкоди у користуванні належному позивачу майном, а з наданих роздруківок фото нежитлового приміщення та частини земельної ділянки не вбачається зайняття належного позивачу приміщення саме відповідачами. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 року у справі №521/12039/18 та постанові від 14.03.2024 року у справі № 522/11722/21. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім цього, Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30). Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed