Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Адвокат Братівник І.В. в інтересах позивача [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] , у якому, просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , а також стягувати із [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000,00 грн., щомісячно, починаючи з 03 квітня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] , які не перебували у зареєстрованому шлюбі народився син [PERSON] . Після народження сина відповідач ще декілька днів проживала із позивачем за спільною адресою, в подальшому змінила місце проживання та до дитини навідувалась все рідше. Відповідач перестала приходити до дитини, а на дзвінки позивача відповідала, що зайнята та не має можливості. На початку 2024 року відповідач змінила номер телефону та будь-якої комунікації позивач із нею не має. Місце проживання чи перебування [PERSON] позивачу невідоме. Син постійно проживає з батьком, перебуває на повному його утриманні та вихованні. Матір дитини із сином не спілкується та самоусунулась від виконання своїх обов`язків, що на думку позивача, є підставою для позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради письмових пояснень щодо позову не подавала. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2024 року відкрито провадження у даній справі. 02.01.2025 року у даній справі закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] - адвокат Братівник І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити з підстав наведених у позові. Також вказав, що відповідач тривалий час не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до своєї дитини, не цікавиться його життям та вихованням, а тому існують усі підстави для позбавлення її батьківських прав та задоволення позову в цілому. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, не повідомила суд про причину своєї неявки, хоча неодноразово належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судовому засіданні підтримала висновок комісії з питань захисту прав дитини щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенні до неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , а існують усі підстави для її попередження про зміну свого відношення до дитини. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у яких [INFO] народився син - [PERSON] ( Актовий запис про народження №9, вчинений 02 січня 2024 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції). Крім цього, як вбачається із вказаного актового запису про народження №9, зміни до гр..1,3, 11-26 (батька) внесено на підставі заяви матері та батька про визнання батьківства від 08.03.2024. Позивач разом із своїм сином [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] (Довідка № б/н, видана 20.03.2024 року ПП «Східний масив»). Малолітній [PERSON] перебуває на обліку в лікаря-педіатра КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги». [PERSON] супроводжував дитину, за потреби проведення медичних оглядів, до лікаря-педіатра (інформація викладена у листі №01.1-04/402 від 28.03.2024). У декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу малолітньому [PERSON] законним представником дитини вказаний [PERSON] . Допитаний у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він познайомився із відповідачкою у липні 2022 року та проживав із нею однією сім`єю до лютого 2024 року. Від спільного проживання у сторін [INFO] народився син [PERSON] заяву про батьківство якого було подано позивачем при реєстрації народження. Відповідач із лютого 2024 року самоусунулась від виховання дитини, не бере участі у її вихованні та утриманні, не приходить до дитини, у тому числі не надає матеріальну допомогу. Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 11 грудня 2024 р. №1872, орган опіки та піклування, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із вказаного висновку, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, виключний в і надзвичайний спосіб впливу на батьків, відтак за встановлених обставин у даній справі, необхідність та пропорційність застосування такого не доведено. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 15,16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав. Європейський Суд з прав людини у пунктах 54, 55, 56, 59 свого рішення у справі «Хант проти України» (Hant v. Ukraine) від 07 грудня 2006 року зазначив, «…що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, п.90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак, звертаючись до усталеної прецедентної практики Суду щодо статті 8, яка виключає імпліцитні процедурні вимоги, необхідно визначити, чи був заявник залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень…». Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Згідно ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, оцінивши та дослідивши докази у даній справі, а також у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] , слід задовольнити частково. При цьому, задовольняючи позов частково, суд зазначає, що умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Суд ураховує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Крім цього, суд ураховує, що відповідач є особою молодого віку, не є хронічним алкоголіком або наркоманом, на даний час постійно проживає в Україні, та перестала виконувати належним чином свої батьківські обов`язки з лютого 2024 року, що є не тривалим. Таким чином, суд приходить до переконання, що у даному випадку недоцільно позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини, застосовуючи такий захід впливу, врахувавши зазначений висновок органу опіки та піклування. При цьому, суд вважає за доцільне попередити [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини [PERSON] , [INFO] , поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків останньою. При цьому, суд зауважує, що позивач не звертався до органу опіки та піклування щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, залишення нею дитини. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом на підставі наведених доказів при розгляді справи установлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його повному утриманні. [PERSON] здійснює утримання та виховання свого неповнолітнього сина [PERSON] , а відповідач [PERSON] ухиляється від матеріального утримання своєї дитини. Даних,які б підтверджували, що відповідач є особою з інвалідністю, не спроможна працювати матеріали справи не містять. За таких обставин, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 06 років, який із 01.01.2024 р. становить 2 563 грн., суд вважає, що з відповідача слід стягувати аліменти у користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2 800 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08 квітня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття, частково задовольнивши вимоги позивача у цій частині. На підставі наведеного,

Outcome: partial