Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 19 000 доларів США, процентів за користування коштами у розмірі 3 % річних, інфляційних нарахувань, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день прострочення, а також судових витрат у розмірі 7842 грн 55 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 квітня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 22 липня 2024 року, складеною за присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] 19 000 доларів США та зобов`язався повернути цю суму до 1 вересня 2024 року. На забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] передав позивачу на зберігання автомобіль Chevrolet Aveo, державний номерний знак [NUMBER] . У судовому засіданні представник позивача, [PERSON] , заявив про відмову від позовних вимог у частині стягнення процентів за користування коштами у розмірі 3 % річних (ст. 625 ЦК України), інфляційних нарахувань та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Позивач підтвердив, що відмовляється в цій частині позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог). У зв`язку з чим суд приймає відмову позивача від позовних вимог в цій частині. Крім того, позивач у судовому засіданні повідомив, що автомобіль Chevrolet Aveo (державний номерний знак [NUMBER] ) був повернутий його власнику, [PERSON] , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Позивач та його представник не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач не з`явився без поважних причин, не подав відзиву, а позивач не заперечує проти такого розгляду. У відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, 09.04.2025 судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду даної справи. Судом встановлено, що факт укладення договору позики підтверджується оригіналом боргової розписки від 22 липня 2024 року, складеної за присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Розписка містить усі істотні умови, передбачені ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема суму позики в розмірі 19 000 доларів США, строк її повернення та підписи сторін. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Оскільки [PERSON] не повернув суму позики до 1 вересня 2024 року, вимога позивача про стягнення суми боргу в еквіваленті 19 000 доларів США є обґрунтованою. Згідно зі ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошову суму в іноземній валюті, вона підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ на день виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом або договором. Статтею 99\~Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 року №464/3790/16 дійшла висновку, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Оскільки договір позики передбачав суму в доларах США, а позивач просить стягнення в еквіваленті цієї валюти, суд задовольняє вимогу саме в тій валюті, яка визначена договором позики. Щодо автомобіля Chevrolet Aveo (державний номерний знак [NUMBER] ), суд встановив, що він був повернутий його власнику [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Передача автомобіля на зберігання не була оформлена як застава чи інше забезпечення боргу в розумінні ст. 572593 ЦК України. Повернення автомобіля власнику не впливає на обов`язок відповідача повернути суму позики. Відмова позивача від вимог щодо стягнення 3 % річних, інфляційних нарахувань та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ підлягає прийняттю судом відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, оскільки така відмова не порушує прав інших осіб. Щодо судових витрат, позивач сплатив судовий збір у розмірі 7842 грн 55 коп., що підтверджується відповідними платіжними документами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved