Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

18 вересня 2024 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання [PERSON] , [INFO] , а саме з частки на 16 відсотків доходів позивача. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з нього на підставі судового наказу стягуються аліменти на утримання доньки у розмірі частки його доходів. Водночас, у цивільному шлюбі з [PERSON] у нього народилася інша дитина, на утримання якої він також сплачує аліменти в добровільному порядку. Крім того, державним виконавцем на нього накладено штрафи, у зв`язку із несплатою аліментів на користь відповідачки, і стягнення вказаних сум суттєво погіршило його матеріальне становище. Оскільки у нього наявна інша дитина, а також його матеріальне становище погіршилося, позивач змушений звернутися до суду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про причини не явки суд не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Представником відповідачки подано відзив на позовну заяву. Так відповідачка просить відмовити у задоволенні позову, оскільки народження у позивача іншої дитини не впливає на його зобов`язання щодо утримання його доньки, а саме лише факт народження іншої дитини не свідчить про те, що його матеріальне становище погіршилося. Інших належних та допустимих доказів зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення його здоров`я позивачем суду надано не було. Крім того, представник відповідачки просила поновити строк подання відзиву на позовну заяву, з посиланням на те, що відповідачка проживає безпосередньо у населеному пункті в якому ведуться активні бойові дії та у неї була відсутня можливість вчасно звернутися за юридичною допомогою. Відтак, заяву по суті спору було складено за першої зустрічі з адвокатом та надіслано позивачу. Представником позивача\~надано відповідь\~на відзив, в якому вона зазначає про відсутність поважних причин для поновлення строку на подання відзиву. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про причини не явки суд не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Вирішуючи процесуальне питання щодо прийняття до розгляду відзиву, поданого з пропуском процесуального строку, суд виходить з такого. Згідно ч.\~7\~ст.\~178\~ЦПК України\~ відзив\~подається в\~строк,\~встановлений судом,\~який не\~може бути\~меншим п`ятнадцяти\~днів з\~дня вручення\~ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом. Під процесуальним строком розуміють строк, в межах якого вчиняються певні процесуальні дії. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст. 127 ЦПК України). Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Виходячи з принципу змагальності у цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням. Так, у разі пропуску строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропуску такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі особи. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. З урахуванням викладеного, а також того, що правнича допомога може бути отримана дистанційно і саме село Острівка не перебуває у безпосередній зоні бойових дій, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення без розгляду поданого представником відповідачки відзиву. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд дійшов такого. Судом встановлено, що на підставі судового наказу, виданого Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 29 березня 2021 року, з [PERSON] на користь [PERSON] (до укладення шлюбу [PERSON] ) стягуються аліменти на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі частини заробітку (доходу) позивача, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, з 03 березня 2021 року. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] є також батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 26). За змістом довідки № 277 від 19 серпня 2024 року [PERSON] є військовослужбовцем та його сукупний дохід за період з січня 2023 року по серпень 2024 року склав 408\~899 грн 65 коп. (а.с. 14, 9-10). Судом також встановлено, що на позивача за несплату аліментів на утримання дитини державним виконавцем накладалися штрафи (а.с. 15-18). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки у нього від іншого шлюбу народилася дитина, на яку він добровільно сплачує аліменти, а також на те, що через накладання державним виконавцем штрафів за несплату аліментів його матеріальне становище погіршилося. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що на позивача державним виконавцем було накладено штрафи, у зв`язку із невиконанням ним обов`язку по утриманню дитини. Водночас, позивач обґрунтовує погіршення свого матеріального становища тим, що він сам протягом тривалого часу порушував право дитини - не сплачував аліменти, внаслідок чого зазнав фінансових санкцій. Вказане свідчить про те, що погіршення фінансового стану позивача відбулось з його вини, а за таких обставин суд не знаходить підстав для зменшення розміру аліментів. З урахуванням викладеного, а також того, що сам лише факт народження у 2020 році у позивача іншої дитини не може автоматично свідчити про погіршення його матеріального становища, суд відхиляє вказаний аргумент як підставу для зменшення розміру аліментів. Так, суд звертає увагу, що на час розгляду справи матеріальне становище відповідача не погіршилося, а навпаки покращилося, та питання щодо зменшення розміру аліментів фактично постало в період покращення матеріального становища відповідача, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК,\~за змістом\~яких у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір, покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed