Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

До суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2619/0308/71-009 від 05.03.2008, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал") та [PERSON] звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу серія та номер 32, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.03.2008 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (код ЄДРПОУ: 19356840), та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2619/0308/71-009, відповідно до якого Позичальнику були надані у користування кредитні кошти в сумі 70 000,00 доларів США, зі сплатою 11,9 % річних, з кінцевим терміном повернення до 05.03.2038. Кредитні кошти були призначені для здійснення [PERSON] розрахунків по договору купівлі- продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] з метою придбання квартири [ADDRESS] (п. 1.4. Кредитного договору). Наразі, вулиця Червонопартизанська перейменована відповідно до Розпорядження Київського міського голови від 19.02.2016 № 125/1 «Про перейменування бульвару, вулиць, площі та провулків у місті Києві» на вулицю Братів Зерових. У забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 2619/0308/71-009-Z-1 від 05.03.2008 (надалі - договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 05.03.2008 за реєстровим номером 524. 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ: 34047020) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором та забезпечувальними договорами. 17.06.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» (код ЄДРПОУ: 38489695) був укладений договір про відступлення прав вимоги №2260/К з урахуванням додатків №1 та № 2 до договору №2260/К про відступлення прав вимоги від 17.06.2020, що є невід`ємною частиною договору , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. 17.06.2020 за реєстровим номером № 686, у зв`язку з чим ТОВ «Ф.К «Стандарт Кепітал» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним та забезпечувальним договорами. Зазначили, що з огляду на вказане вище, до позивача перейшли права кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та до нього перейшло, зокрема, право вимагати від [PERSON] як боржника належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. 07.04.2014 ПАТ «Дельта Банк» (що є правонаступником ВАТ «Сведбанк») звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. 22.05.2024 Солом`янський районний суд міста Києва ухвалив заочне рішення по справі №760/7173/14-ц, яким задовольнив позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» та стягнув з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 538 738,43 грн. Проте, 05.12.2014 Солом`янський районний суд міста Києва скасував заочне рішення по справі № 760/7173/14-ц та призначив справу до розгляду в загальному порядку. 08.02.2016 [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ВАТ «Сведбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 2619/0308/71-009 від 05.03.2008 та іпотечного договору № 2619/0308/71-009-Z-1 від 05.03.2008, який було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Як наслідок, 20.05.2016 Солом`янським районним судом міста Києва було ухвалено рішення, яким відмовлено ПАТ «Дельта Банк» в стягненні заборгованості з [PERSON] , визнано недійсними кредитний договір та іпотечний договір, укладені 05.03.2008, та знято заборону відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] , яка внесена до реєстру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.З. за № 625 Послався, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.11.2016 у справі № 760/7173/14-ц апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів була залишена без задоволення, а рішення - без змін. Проте, у грудні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою просило скасувати попередні судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2017 справу було призначено до судового розгляду. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.02.2017 було зупинено виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, до закінчення касаційного провадження. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.06.2018 касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15.11.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Надалі, Апеляційним судом міста Києва, 01.08.2018, за скаргою ПАТ «Дельта Банк», рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 по справі №760/7173/14-ц було скасовано, у визнанні недійсними кредитного та іпотечного договорів відмовлено та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 535 084,43 грн. 24.06.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду визнав недійсним пункт 3.11. кредитного договору, а в частині вимог про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів та стягнення заборгованості постанова Апеляційного суду міста Києва від 01.08.2018 залишена без змін. Згідно інформаційної довідки № 271010598 від 18.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 1-кімнатна квартира, яка є предметом іпотеки за вказаним іпотечним договором та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була відчужена 07.03.2017 за договором купівлі-продажу квартири № 32 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., [PERSON] . Зазначає, що не дивлячись на те, що починаючи з 21.02.2017 виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів та зняття заборони відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] , було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.02.2017, [PERSON] 07.03.2017 уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] . На думку позивача, укладаючи правочин по відчуженню іпотечного майна, [PERSON] усвідомлював, що виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 зупинено, а тому заборона відчуження квартири є дійсною і предмет іпотеки не може бути відчужений без згоди іпотекодержателя. При цьому, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Враховуючи викладене, позивач вважає, що іпотека є дійсною також [PERSON] як набувача відповідного нерухомого майна, незалежно від того, чи була до його відома інформація про обтяження майна іпотекою на момент його набуття. На думку позивача, [PERSON] набув статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували для [PERSON] . У зв`язку із чинністю іпотеки та непогашенням кредитної заборгованості, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, якою просив вжити заходи по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо даної квартири. Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Разом із позовною заявою представником позивача подано до суду заяву про витребування доказів. Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року заяву про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Євгенії Анатоліївни належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1/1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1171892680000, державний реєстратор приватний нотаріус Татаринцева Євгенія Анатоліївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, підстава для державної реєстрації: Договіркупівлі-продажу квартири, серія та номер:32, виданий 07.03.2017, видавник: Приватний нотаріус КМНО Татаринцева Є.А., підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34181675 від 07.03.2017, Приватний нотаріус Татаринцева Є.А. Київський міський нотаріальний округ, м. Київ). 06.06.2022 на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Є.А. надійшов лист вих. № 08/01-16 від 30.05.2022 із належним чином завіреною копією договору купівлі-продажу квартири за реєстровим номером 32 від 07.08.2017 року та додатками на 27 аркушах. 10.06.2022 на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позову повністю з наступних підстав. 05.03.2008 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2619/0308/71-009, за яким [PERSON] отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 70 000 дол.США. Також у 2008 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 2619/0308/71-009-Z-1, яким забезпечувалось виконання за згаданим вище кредитним договором. В іпотеку [PERSON] була передана належна йому на той час квартира [ADDRESS] . У зв`язку з укладенням договору іпотеки, відомості про таке обтяження квартири були 05.03.2008 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта. Відомості про це до реєстрів вносились нотаріусом, який 05.03.2008 посвідчував іпотечний договір № 2619/0308/71-009-Z-1 (приватним нотаріусом КМНО Глушко Л.В.). У подальшому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, у зобов`язанні, що витікає з кредитного договору, відбулась заміна кредитора ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк», який 07.04.2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Солом?янського районного суду м.Києва від 20.05.2016 відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів задоволено. Визнано недійсними кредитний і іпотечний договори, укладені 05.03.2008 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] . Також цим же рішенням суду вирішено питання розподілу судових витрат, а саме: стягнуто з ПАТ «Омега банк» та ПАТ «Дельта Банк» по 551,20 грн. з кожного на користь [PERSON] . Таким чином, [PERSON] вважає, що рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 20.05.2016 передбачало виконання лише в частині стягнення з відповідачів судових витрат, а в іншій частині рішення суду не передбачало виконання, а тому передбачене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2017р. зупинення виконання стосувалось рішення суду лише в цій частині. На думку [PERSON] , в період з 15.11.2016 по 06.06.2018 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20.05.2016 було чинним, за виключенням тієї частини рішення суду, яка допускала виконання у вигляді стягнення з позивачів за первісним позовом судових витрат, а тому 07.03.2017 квартира була продана [PERSON] . [PERSON] як така, що не перебуває під обтяженням, яке було зняте 14.02.2017 тим же нотаріусом, який оформлював договір іпотеки та вносив до відповідного реєстру інформацію про наявність обтяжень (іпотеки) на квартирі. Також [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал". Окрім того, разом з відзивом надійшло клопотання [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 13.06.2022 на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Зазначив, що 07.03.2008 між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , Згідно п.1.7. Договору, продавець стверджував, що на момент укладення цього Договору, вказана вище квартира під забороною відчуження (арештом) та в іпотеці не перебуває, що підтверджувалось інформаційними довідками з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерумого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта, виданими Татарінцевою Є.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.03.2017р. Таким чином, відсутність обтяжень спірної квартири була перевірена нотаріусом перед посвідченням договору. Квартира, яка за твердженням позивача була предметом іпотеки, придбана ним за відсутності у відповідних державних реєстрах запису про її обтяження, а тому він набув право на спірне майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов, на його думку, право іпотеки припинилось, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду в постанові від 15.06.2021. Крім того, [PERSON] зазначав, що застосування до справи, що розглядається, ст. 23 Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, за умов, коли відповідні державні реєстрі не містили відомостей про такі обтяження, не відповідає принципу справедливості. Тим більше, він як останній власник майна не укладав з банківською установою відповідних договорів, предмет спору (квартира) є його єдиним місцем проживання, а він як фізична особа у даному правовідношенні є слабшою стороною порівняно із позивачем, який є фінансовою компанією та має фактично необмежений фінансовий ресурс. Також, зазначав, що відповідно пункту 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» в період дії воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення неможливе виселення з іпотечного майна, продаж іпотечного майна та реалізація предмета іпотеки на електронних торгах. Разом з відзивом надійшло клопотання [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 19 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 08.03.2024 на адресу суду від представника позивача - адвоката Тарана В.А. надійшли письмові пояснення № 1 від 06.03.2024, у яких наголошується, що в наданому [PERSON] відзиві, наводяться обставини, що підтверджують обізнаність про наявний судовий спір між боржником та кредитором та умисне вчинення правочину щодо реалізації майна. Крім того, 27 лютого 2017 року Колегією суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено ухвалу, якою повністю зупинено виконання рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження по справі, а не в частині сплати судових витрат. Відтак, на думку представника позивача, 07.03.2017 [PERSON] умисно уклав договір-купівлі продажу нерухомого майна з [PERSON] , тим самим реалізувавши єдине майно на яке можливо звернути стягнення в рамках споживчого кредитного договору № 2619/0308/71-009. Тобто свідомо завдав шкоду кредитору задля ухилення від сплати заборгованості за кредитним договором. З отриманих від продажу коштів відповідачі заборгованість за Кредитним договором № 2619/0308/71-009 не повернули. Також зазначав, що не погоджується з висновками [PERSON] щодо спливу строків позовної давності, оскільки Національний банк України 02 жовтня 2015 року за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ухвалив рішення № 664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта банк». Процедура ліквідації ПАТ «Дельта Банк» розпочата 05.10.2015, строком на 2 роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 лютого 2017року № 619, яким продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта банк» на два роки до 4 жовтня 2019 року. Окрім того, ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» набуло право вимоги на предмет іпотеки лише 17.06.2020, а про незаконне відчуження предмету іпотеки дізналося тільки в серпні 2021 року після отримання витягу №271010598 від 18.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за запитом. Після чого було сформовано позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки та направлено до Солом?янського районного суду міста Києва, а тому твердження відповідача про пропуск строків позовної давності не відповідає дійсним обставинам справи та має бути залишено судом без уваги. Також 08.03.2024 на адресу суду від представника позивача - адвоката Тарана В.А. надійшли письмові пояснення № 2 від 06.03.2024, у яких останній ставить під сумнів незнання [PERSON] про наявний спір та добросовісне набуття нерухомого майна, оскільки на момент оформлення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] була предметом спору по справі №760/7173/14-ц та з 18.01.2017 року розглядалась у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а за частиною першої статті 2 Закону України від 22 грудня 2015 року N? 3262-VI «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Також наголошував, що виключення запису про іпотеку, зокрема на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. З підстав аналогічних викладеним у письмових поясненнях № 1 від 06.03.2024, вважав, що твердження відповідача про пропуск строків позовної давності не відповідає дійсним обставинам справи та має бути залишено судом без уваги. Оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. У силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до положення ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 2 ст.13 та ч.1ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 05.03.2008 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2619/0308/71-009, відповідно до якого позичальнику були надані у користування кредитні кошти в сумі 70 000,00 доларів США, зі сплатою 11,9 % річних, з кінцевим терміном повернення до 05.03.2038 включно. Кредитні кошти були призначені для здійснення [PERSON] розрахунків по договору купівлі- продажу між [PERSON] та [PERSON] з метою придбання квартири [ADDRESS] (п. 1.4. кредитного договору). У забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 2619/0308/71-009-Z-1 від 05.03.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. за реєстровим номером 524. У зв`язку із посвідченням іпотечного договору, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. накладено заборону відчуження квартири [ADDRESS] до припинення договору іпотеки. 31.03.2008 [PERSON] отримано реєстраційне посвідчення № 003092, яке посвідчує, що квартири [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності та записано в реєстрову книгу № д 654-224 за реєстровим № 6490. 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим номером 1306, 1307, згідно акту приймання-передачі прав вимоги до якого, ПАТ «Сведбанк» передав, а ПАТ «Дельта Банк» прийняв права вимоги, які перелічені у додатку до цього акту, в тому числі право вимоги до [PERSON] за кредитним та іпотечним договорами. Відомості про зміну найменування ВАТ «Сведбанк» на ПАТ «Сведбанк» містяться на офіційному сайті Національного банку України. Щодо ВАТ «Сведбанк» наведено відомості про те, що банк з 07.12.2007 мав назву ВАТ «Сведбанк» (код ЄДРПОУ: 19356840, за адресою 01032, м. Київ, вул.Комінтерну, буд.30, банківська ліцензія № 38). З 22.06.2009 ВАТ «Сведбанк» змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (код ЄДРПОУ: 19356840, за адресою: 01032, м. Київ, вул.Комінтерну, буд.30, банківська ліцензія №38). З 01.06.2013 ПАТ «Сведбанк» змінив найменування на ПАТ «Омега Банк» (код ЄДРПОУ: 19356840, за адресою: 04080, м. Київ, вул. Новоконстянтинівка, буд. 18 (літера В), що став правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Сведбанк». 06.07.2015 ПАТ «Омега Банк» ліквідовано. Також, факт зміни найменування ВАТ «Сведбанк» на ПАТ «Сведбанк» та на ПАТ «Омега Банк» відповідно, підтверджується відповіддю Національного банку України, наданою на запит адвоката Хаіцевацької Ю.О. як представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» про надання інформації. 17.06.2020 між ПАТ «Дельта Банк» (який є правонаступником ВАТ «Сведбанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» був укладений договір про відступлення прав вимоги №2260/К з урахуванням Додатків №1 та № 2 до Договору №2260/К про відступлення прав вимоги від 17.06.2020, що є невід`ємною частиною договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим номером № 686, в зв`язку з чим ТОВ «Ф.К «Стандарт Кепітал» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним та іпотечним договорами. Таким чином, на даний час права кредитора за вищевказаними кредитним та іпотечним договором набуло ТОВ «Ф.К «Стандарт Кепітал», що підтверджується матеріалами справи. Між тим, у статті 24 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок відступлення прав за іпотечним договором. Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ф.К «Стандарт Кепітал» договір відступлення прав вимоги був підставою для внесення змін до обтяження (запису про іпотеку), з метою гарантування права власності як іпотекодержателя. Водночас у матеріалах справи відсутні відомості про державну реєстрацію відступлення прав за іпотечним договором, що позбавляє суд можливості встановити, чи було зареєстровано обтяження в Державному реєстрі іпотек, згідно якого іпотекодержателем належного [PERSON] на праві приватної власності нерухомого майна (квартири) є ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал». Крім того, судом встановлено наступне. 07.04.2014 ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. 22.05.2024 Солом`янський районний суд міста Києва ухвалив заочне рішення по справі №760/7173/14-ц, яким задовольнив позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] та стягнув з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 538 738,43 грн. 05.12.2014 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року та призначено справу до розгляду в загальному порядку у відкритому судовому засіданні. 08.02.2016 [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з зустрічним позовом до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним Кредитного договору № 2619/0308/71-009 від 05.03.2008 та іпотечного договору № 2619/0308/71-009-Z-1 від 05.03.2008, який було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 20.05.2016 рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 05.03.2008 № 2619/0308/71-009 та іпотечний договір № 2619/0308/71-009-Z-1 від 05.03.2008, вирішено зняти заборону відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] , яка внесена до реєстру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. за № 625. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.11.2016 апеляційну скаргу представника ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2017 справу № 760/7173/14-ц призначено до судового розгляду. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.02.2017 зупинено виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 до закінчення касаційного провадження. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.06.2018 касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15.11.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Надалі, постановою Апеляційного суду міста Києва від 01.08.2018 апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.05.2016 скасовано. Позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів відмовлено. 24.06.2020 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу представника [PERSON] частково задоволено. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року в частині зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» про визнання недійсним пункту 3.11 кредитного договору від 05 березня 2008 року № 2619/0308/71-009 скасовано. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» про визнання недійсним пункту 3.11 кредитного договору від 05 березня 2008 року № 2619/0308/71-009 задоволено. Визнано недійсним пункт 3.11 кредитного договору від 05 березня 2008 року № 2619/0308/71-009. Постанову Апеляційного суду мста Києва від 01 серпня 2018 року в іншій частині зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними залишено без змін. Таким чином, у судовому порядку визнано недійсним пункт 3.11 кредитного договору від 05 березня 2008 року № 2619/0308/71-009, інші позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк» про визнання спірних договорів недійсними залишено без задоволення. Крім того, судами ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 538 738,43 грн, що сторонами визнається та не оспорюється. 07.03.2017 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. та зареєстрований за номером 32. Згідно п.1.7. Договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2017, продавець стверджував, що на момент укладення цього Договору, вказана вище квартира під забороною відчуження (арештом) та в іпотеці не перебуває, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта, виданими Татаринцевою Є.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.03.2017. Викладене підтверджується копіями інформаційних довідок № 81993326 та № 81993483 з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта, сформованими 07.03.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., що наявні у матеріалах справи. Отже, [PERSON] набув квартиру [ADDRESS] у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. та зареєстрованого за номером 32, за відсутності у відповідних державних реєстрах запису про обтяження спірної квартири, що підтверджується наявними доказами. Згідно інформаційної довідки № 271010598 від 18.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] , до подання позову продовжувала перебувати у приватній власності [PERSON] . Щодо дійсності іпотеки для останнього набувача предмета іпотеки за відсутності у відповідних державних реєстрах запису про обтяження спірного майна іпотекою на момент його набуття та про право ТОВ «ФК «Вектор Плюс» як іпотекодержателя, суд прийшов до наступного висновку. Згідно з абзацом третім статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частини шоста та сьома статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Отже, за наведених умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно (частина перша статті 4 Закону України "Про іпотеку"). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті третьої Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обтяження речового права, що підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до пункту 46.2 постанови ВП ВС від 1 квітня 2020 року (судова справа № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19) добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно а їх обтяження. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. За змістом частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав. Відповідно до статті 12 Закону України "Про іпотеку" в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Водночас суд враховує, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від20 жовтня 2011 року у справах "Rysovskyy v. Ukraine", заява N 29979/04; від 16 лютого 2017 року "Kryvenkyy v. Ukraine",заява N 43768/07). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі N 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 669/927/16-ц (провадження N 14-192цс19)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 922/3537/17 (провадження N 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі N 610/1030/18 (провадження N 14-436цс19). Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому: "За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження". Суд звертає увагу на те, що тимчасове виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення, яке було у подальшому скасовано, не впливає на чинність первісної іпотеки. Скасування судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не впливає на дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі. Водночас, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 922/3537/17 (провадження N 12-127гс19), пункт 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 (провадження N 12-44гс20)). Судом встановлено, що на момент набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру шляхом укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вказана квартира не була обтяжена іпотекою, оскільки запис про іпотеку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно було скасовано 14.02.2017 на підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15.11.2016, що підтверджується наявними доказами. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується. Судом не встановлено, що [PERSON] знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, так само як і не встановлено, що після скасування 14.02.2017 запису про іпотеку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно такий запис було відновлено тощо. Позивачем хоч і ставиться під сумнів добросовісність [PERSON] , однак не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які свідчать про його недобросовісність як набувача спірної квартири. Тобто позивач не довів, що на момент купівлі квартири [PERSON] був обізнаний чи міг дізнатися про існування обтяження вказаного нерухомого майна у формі іпотеки, з огляду на те, що таке обтяження не було зареєстроване у визначеному законом порядку, про відсутність обтяжень спірного майна зазначено у п. 1.7. договору купівлі-продажу квартири, а відповідні відомості також перевірені та встановлені приватним нотаріусом під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири та доведені до відома [PERSON] . У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження N 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правий висновок: «Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19)». У результаті Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку: «за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню». Тотожний висновок висловлено в постановах Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 201/9557/18, від 03.11.2021 у справі № 755/6927/18, постановах Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 924/675/20, від 18.09.2021 у справі № 910/10984/18, від 22.11.2021 у справі № 922/3164/20. Таким чином, оскільки на момент набуття [PERSON] права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вказана квартира не була обтяжена іпотекою, він не знав і не міг знати про існування обтяжень у вигляді іпотеки, то [PERSON] набув право власності на таке майно вільним від прав та обтяжень інших осіб, а іпотека за іпотечним договором № 2619/0308/71-009-Z-1 від 05.03.2008, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. 05.03.2008 та зареєстровано в реєстрі за номером 524, є припиненою. Згідно з ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи вищевикладене, з огляду на презюмування державою правомірності всіх внесених відомостей в державний реєстр, суд приходить до висновку, що позивач не надав достовірних та достатніх доказів наявності у нього відповідно до Закону України "Про іпотеку" безспірного права звернення стягнення на предмет іпотеки. У матеріалах справи відсутні докази того, що припинена іпотека поновлювалась, не надано жодних інших доказів того, що позивач, будучи зацікавленою стороною, звертався до державного реєстратора із заявою про поновлення запису про обтяження спірного нерухомого майна, який виключено на підставі скасованого рішення суду, після набуття законної сили судовим рішенням про відмову у задоволенні позову про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів у справі №760/7173/14-ц. Водночас обов`язок іпотекодавця задовольнити вимоги за рахунок заставного майна кореспондує лише дійсному праву заставодержателя, яке наявне у останнього та не було реалізовано шляхом задоволення кредиторських вимог. Відсутність належних та допустимих доказів наявності у позивача права іпотекодержателя та чинності іпотеки унеможливлює задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. До того ж позивачем не надано суду достатніх доказів існування заборгованості за кредитним договором (в рахунок погашення заборгованості за яким позивач просить про звернення стягнення на предмет іпотеки), її розміру та складу станом на момент розгляду справи, адже долучені до матеріалів справи судові рішення у справі №760/7173/14-ц, які набрали законної сили, за відсутності доказів звернення цих рішень до виконання, у тому числі в примусовому порядку через органи державної виконавчої служби, не дають змогу дійти висновку про беззаперечне існування заборгованості у конкретному розмірі станом на момент розгляду справи. Щодо способу захисту, обраного позивачем. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження N 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. Виходячи з обставин цієї справи, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту буде звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя. Саме у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд зможе повноцінно врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності запису в реєстрі прав на нерухому майно без наявності судового рішення про визнання права іпотекодержателя не є належним. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню з огляду на безпідставність позовних вимог, а також зважаючи на вибір позивачем неефективного способу захисту цивільного права. Щодо застосування заявлених відповідачем наслідків спливу позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц). Враховуючи обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав та необґрунтованість позовних вимог, які підставою для відмови у позові, суд не вбачає необхідності надавати оцінку аргументам відповідачів щодо застосування строків позовної давності. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування

Outcome: dismissed