Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом. Зазначала, що [PERSON] , [INFO] , є її сином. 06.08.1994 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 14.02.1996 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 958 придбала квартиру [ADDRESS] . 17.10.2017 між [PERSON] та ТОВ «Інвест-Будсістем» укладено договір № 12260/132-С1-В2 купівлі-продажу майнових прав квартири [ADDRESS] . 04.04.2019 на підставі зазначеного договору та додаткової угоди № 1 від 03.04.2019, акту передання - прийняття майнових прав № 132 від 03.04.2019, акту передання - прийняття квартири № 132 від 03.04.2019, довідки про повну оплату № к132 від 03.04.2019, витягу з переліку інвесторів № к132 від 03.04.2019, технічного паспорту № 00060 від 30.10.2018, виданого ТОВ «ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП», приватним нотаріусом Іванчик І.І. було зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 162771802 від 09.04.2019. [INFO] померла дружина [PERSON] - [PERSON] . [INFO] помер її син - [PERSON] 02.07.2020 Васильківською районною державною нотаріальною конторою, за її заявою заведено спадкову справу № 135/2020 номер у спадковому реєстрі 66051804, після смерті [PERSON] 20.07.2020 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Набока О.В. отримала її заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Вона має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя її сину - [PERSON] , як спільна сумісна власність подружжя, а також частину спадкового майна в порядку спадкової трансмісії після смерті [PERSON] , яку мав би успадкувати [PERSON] . Однак, через відсутність повноважень у нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті двох осіб з подружжя, та як наслідок неможливості визначення часток спадкоємців, вона позбавлена можливості здійснити оформлення права власності в позасудовому порядку. Посилаючись на зазначені обставини, просила визначити частку померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] у розмірі 1/2, визнати за нею право власності на 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , визначити частку померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 1/2, визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а також просила стягнути судові витрати. Заперечуючи проти позову, [PERSON] у відзиві на позов вказала на наступне. Позивачка у позові безпідставно посилається на норми СК України та ЦК України, вона не є власником спірного майна. Визначення частки померлого співвласника у праві спільної сумісної власності суперечить нормам чинного законодавства. [PERSON] придбала спірне нерухоме майно за власні кошти. Квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Частка [PERSON] у даній квартирі не була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право власності на квартиру було набуто нею у процесі приватизації і до укладення шлюбу. Отримані від продажу кошти (у своїй частці) у повному обсязі [PERSON] та [PERSON] при свідках подарували [PERSON] , а, отже, ці кошти були особистою власністю [PERSON] і вони були витрачені на придбання вказаної квартири. Посилаючись на зазначені обставини, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповіді на відзив позивачка вказала на те, що спірне нерухоме майно було придбано [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] та є спільною сумісною власністю подружжя. За життя [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS] не була визнана одноособовою власністю [PERSON] . Доказів наявності договору дарування коштів [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] відповідачкою не надано. У запереченнях на відповідь на відзив [PERSON] вказала на те, що [PERSON] за життя не мав самостійного заробітку, не навчався, не вів домашнього господарства, нерухоме майно було придбано за особисті кошти [PERSON] . У подальшому [PERSON] подала заяву про відмову від частини позивних вимог. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 31.03.2025 прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог до [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом. Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом - закрито. Прийнято відмову [PERSON] від частини позовних вимог до [PERSON] , а саме: про визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; про визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; про визнання за [PERSON] права власності на 1/12 частини квартири [ADDRESS] ; про визнання за [PERSON] права власності на 1/12 частини квартири [ADDRESS] . Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; про визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; про визнання за [PERSON] права власності на 1/12 частини квартири [ADDRESS] ; про визнання за [PERSON] права власності на 1/12 частини квартири [ADDRESS] - закрито. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити. У судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, від представника Другої Васильківської районної державної нотаріальної контори в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Набока О.В. причини неявки суду не повідомила, суд ухвалив розглядати справу за відсутності третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 6 т. 2). З заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулися: 09.07.2020 [PERSON] (а.с. 3 т. 2), 17.07.2020 [PERSON] (а.с. 29 т. 2). 09.07.2020 [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини після померлої [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 25 т. 2) [PERSON] помер [INFO] (а.с. 39 т. 1). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-16 т. 1). З заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулися: 02.07.2020 [PERSON] (а.с. 45 т. 2), 19.11.2020 [PERSON] (а.с. 47 т. 2). Державним нотаріусом Васильківської районної нотаріальної контори Київської області 18.01.2021 видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль після померлого [PERSON] (а.с. 72 т. 2) та 26.04.2021 видано [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] після померлого [PERSON] (а.с. 122 т. 2). 13.06.2023 державним нотаріусом Другої Васильківської районної нотаріальної контори Київської області відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частини квартири [ADDRESS] та на 3/4 частини квартири [ADDRESS] після померлого [PERSON] , оскільки [PERSON] не надані правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно (а.с. 175 т. 2). Як установлено судом [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1994 (а.с. 16-19 т.2). 14.02.1996 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 242 т. 1). 17.10.2017 між [PERSON] та ТОВ «Інвест-Будсістем» було укладено договір № 12260/132-С1-В2 купівлі-продажу майнових прав квартири [ADDRESS] (а.с. 21-29 т. 1). 03.04.2019 між [PERSON] та ТОВ «Інвест-Будсістем» було складено акт передання-прийняття квартири до договору купівлі-продажу майнових прав № 12260/132-С1-В2 від 17.10.2017, відповідно до якого ТОВ «Інвест-Будсістем» передало, а [PERSON] прийняла для оформлення та реєстрації права власності квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31 т.1). Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 37 т. 1). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана норма кореспондується зі статтею 368 ЦК України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Пунктами 1 - 3 частини 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 79 ЦПК України та частини 1 статті 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Як установлено судом, за життя [PERSON] і [PERSON] питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя не вирішували, частки у праві спільної сумісної власності подружжя не визначали. Заперечуючи проти позову, відповідач, зокрема, вказувала на те, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки остання купила її за власні кошти, частина грошових коштів була подарована [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] , які останні отримали за продаж квартири [ADDRESS] , [PERSON] не працював, не мав самостійного заробітку, не навчався, не вів домашнього господарства. Відповідно до довідки від 03.04.2019, виданої ТОВ «Інвест-Будсістем» [PERSON] , посвідчено те, що [PERSON] сплатила за договором купівлі-продажу майнових прав № 12260/132-С1-В2 від 17.10.2017 суму у розмірі 866 515 грн. 39 коп. (а.с. 32). Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 31.08.2016 між [PERSON] , [PERSON] [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець), відповідно до якого ціна продажу квартири становить 391 000 грн. (а.с. 78-82 т. 1) не свідчить про те, що кошти отримані за ним були внесені [PERSON] в рахунок купівлі квартири [ADDRESS] , доказів того, [PERSON] та [PERSON] подарували отримані за цим договором кошти [PERSON] . [PERSON] не надано. Не заслуговує на увагу твердження відповідача про те, що [PERSON] не мав доходу, оскільки не працював, а працювала лише [PERSON] , а також покази свідка [PERSON] , яка товаришувала з [PERSON] , яка була допитана у судовому засіданні 20.11.2023 за клопотанням відповідача, і вказала на те, що померла [PERSON] працювала, а [PERSON] не працював, оскільки в силу норм частини 2 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, належних та достатніх доказів того, що [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] за кошти, які належали їй особисто, [PERSON] суду не надано. Отже, квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] були придбані за час перебування [PERSON] і [PERSON] у шлюбних відносинах та належали останнім на праві спільної сумісної власності. [PERSON] не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Отже, спадкування за правом спадкової трансмісії, в порядку переходу права на прийняття спадщини (ст. 1276 ЦК України), застосовується, якщо спадкоємець був живим на час відкриття спадщини, проте помер, не встигнувши прийняти спадщину чи відмовитись від неї. Спадкування за правом спадкової трансмісії застосовується при спадкуванні як за законом, так і за заповітом. Як установлено судом, [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] - [INFO] (а.с. 39 т. 1). Дітей від шлюбу вони не мали. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та частка кожного у спадковому майні становить: 2/3, 1/6, 1/6 відповідно. Відповідно до статті 1276 ЦК України право на спадкування після померлого [PERSON] перейшло до його матері - спадкоємця за законом, позивача у справі Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частинами першою, другою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Отже, [PERSON] є спадкоємцем 2/3 частини квартири [ADDRESS] та 2/3 частини квартири [ADDRESS] за адресою: [ADDRESS] , як спадкоємець подала заяву про прийняття спадщини після [PERSON] та [PERSON] . Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] та на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] . Ураховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 510 грн. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 1 000 грн. витрат на отримання виковку експерта та 33 750 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 Велика палата Верховного Суду вказала на те, що сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ. Ураховуючи те, що висновок експерта (а.с. 51 т. 1) судом не було враховано як доказ у справі, правових підстав для стягнення 1 000 грн. витрат на отримання виковку експерта немає. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На обґрунтування витрат на правничу допомогу, позивачем було надано договір про надання правничої допомоги від 02.07.2020 № 1290, укладений між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Інвікта» (а.с. 41-44 т. 1). Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У порушення зазначених вимог ЦПК України позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для стягнення 33 750 грн. витрат на професійну правничу допомогу немає.

Outcome: approved