Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього аліментів на її утримання у розмірі 10000 грн. щомісячно, посилаючись на те, що 12.07.2023 року вони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , зареєстровано Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідний актовий запис №584. До укладення шлюбу вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №152, а в подальшому від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №2033. На теперішній час відносини з відповідачем погіршилися, та він припинив надавати кошти на її утримання. Грошей їй не вистачає, а працювати вона не може через стан здоров`я. [PERSON] позовні\~вимоги не\~визнав та\~звернувся до\~суду із\~зустрічним позовом\~до [PERSON] \~про розірвання\~шлюбу та\~стягнення аліментів\~з останньої\~на утримання\~дітей на\~його користь\~у розмірі\~5000\~грн.\~щомісячно.\~В обґрунтування\~своїх вимог\~послався на\~те,\~що дійсно, 12.07.2023 року вони з [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , зареєстровано Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідний актовий запис №584. До укладення шлюбу вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №152, а в подальшому від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №2033. На початку сімейних стосунків відносини між подружжям були гарними, але після народження другої дитини дружина різко змінила своє ставлення до нього, а також до першої дитини та новонародженої дитини. Після народження другої дитини позивач за первісним позовом стала його звинувачувати в тому, що через його бажання мати другу дитину, вона втратила стрункість, яка мала до народження дитини, набрала вагу і втратила жіночу красу та привабливість яку мала до народження дитини. Вона навіть відмовилася кормити дитину грудним молоком. Між сторонами по справі на цьому підґрунті почалися сварки, відповідачка звинувачувала його в тому, що він перестав приділяти їй увагу, почала зловживати спиртними напоями, а свою злість навіть переносила на маленьку дитину, навіть декілька разів її била в його присутності. Після тривалих розмов, вона повідомила чоловіка що уходить до батьків жити, а якщо він бажав мати другу дитину то повинен їх і утримувати та виховувати, а вона має намір поїхати за кордон де буде жити в своє задоволення певний час, тому як з двома дітьми їй ніколи цього втілити в життя. Крім того через тривале відключення світла та велику кількість повітряних тривог в неї розвилася депресія, яка була посилена вживанням спиртних напоїв, жити з нею стало неможливо, вона постійно ініціювала скандали, що поганим чином впливало на дітей. Вони перестали спати ночами, були нервовими і подружжя вирішило їх стосунки припинити. З травня 2024 р. відповідачка живе постійно зі своїми батьками, вони навіть не спілкуються по телефону. Вихованням дітей, їх утриманням та доглядом за ними займається лише позивач за зустрічним позовом та його батьки, які інколи йому в цьому допомагають, коли виникає потреба. Відповідачка повертатися до сім`ї наміру не має. Таким чином шлюб з відповідачкою носить формальний характер та суперечить інтересам позивача та його дітям. Подальше спільне життя та збереження шлюбу стало неможливе, оскільки відповідачка живе своїм життям, залишила його та їх спільних дітей, які постійно живуть разом з ним, він самостійно утримує, забезпечує матеріально та виховує дітей з травня 2024 року. Відповідачка жодним чином не приймає участі ані в матеріальному забезпеченні дітей, ані в їх вихованні. Тому, позивач прийняв рішення розірвати шлюб з відповідачкою, а дітей залишити жити разом з собою, так як доля дітей відповідачку не цікавить. З травня 2024 року діти проживають разом з ним, він самостійно їх виховує, утримує, без участі їх матері, отже на момент розгляду даної справи спору про місце проживання дітей з відповідачкою не існує, діти живуть разом з позивачем за зустрічним позовом, він опікується ними та повністю забезпечує їх потреби. Вважає, що в такому разі, оскільки діти проживають разом з батьком, відповідачка не може вимагати у суду стягнути аліменти на своє утримання, через те, що діти не проживають разом з нею. Неповнолітні діти проживають разом з батьком постійно з травня 2024 р., весь цей час він самостійно виховує та утримує своїх доньку та сина, приділяє їх вихованню весь свій вільний час, повністю забезпечую всі їх необхідні бажання та потреби. Наразі право на свободу пересування обмежене через введення на території держави військового стану через військову агресію російської федерації, він бажає забезпечити своїм дітям безпечне місце, а також бути впевненим, що у такий тривожний та небезпечний час діти не залишиться самі, враховуючи, що він самостійно виховує та утримує їх, повністю присвячує себе доньці та сину, окрім яких, у нього іншої сім`ї немає. Він має все необхідне для забезпечення дітей повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, має змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку. Позивачка за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої від своїх позовних вимог фактично відмовилася, визнавши зустрічні позовні вимоги, та зазначила, що вона не заперечує проти розірвання шлюбу, та проти того, щоб після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з батьком [PERSON] , який вже тривалий час самостійно займається їх утриманням та вихованням, без її, [PERSON] , участі, оскільки вона не має можливості витрачати на це свій час. Крім того, просила розглянути справу без її участі по наявних у справі письмових доказах. Відповідач за\~первісним позовом\~ до\~ [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~надав заяву,\~в якій\~просив суд\~розглянути справу\~за його\~відсутності,\~зустрічні позовні\~вимоги підтримав\~та просив\~їх задовольнити,\~а в\~задоволенні первісного\~позову [PERSON] \~просив відмовити,\~оскільки за\~час розгляду\~справи позивачка\~за первісним\~позовом своє\~ставлення до\~сім`ї та\~виконання своїх\~батьківських обов`язків\~не змінила. Крім того, просив розглянути справу без його участі по наявних у справі письмових доказах. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.ст.15,16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом дока1зування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.07.2023 року вони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , зареєстровано Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідний актовий запис №584. До укладення шлюбу вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №152, а в подальшому від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №2033. При цьому діти повністю перебувають на утриманні та вихованні батька, в якому мати не приймає участі вже майже рік, самоусунувшись від виховання та спілкування з ними, проживаючи окремо. Матеріальної допомоги на утримання дітей відповідачка не надає, весь тягар по матеріальному їх забезпеченню, в придбанні їм речей, оплаті шкільних занять та додаткових занять для розвитку дітей, покладено на позивача. Зазначене підтверджується не тільки заявами сторін, але й поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , викладеними у відповідних актах про те, що сторони спільно не проживають з весни 2024 року, при цьому саме [PERSON] добровільно залишила родину, та [PERSON] самостійно виховує та утримує їх спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду доказів не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільних дітей, через те, що неповнолітні діти сторін на час розгляду справи вже тривалий час проживають з батьком, який самостійно виховує та утримує їх без участі матері, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу та залишення дітей проживати разом з батьком не суперечить вимогам законодавства України та не порушує будь-яких інтересів, в тому числі інтересів дітей, а первісний позов задоволенню не підлягає. Доходячи до такого висновку, суд враховує, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно із\~ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Дружина та чоловік за змістомст.55\~СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно\~ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2\~ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. 3\~ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями\~106,\~107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Статтею 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51\~Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ч.2\~ст.150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ч.1 ч.2\~ст.155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1\~ст.157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до\~ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. При цьому, згідно зі\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ\~і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з вимогами ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На цей час ч.2\~ст.182\~Сімейного кодексу\~України з урахуванням усіх змін передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Відповідно до ст.1,2\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Відповідно до статті 48\~Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до вимог статей 181,182,183,184 Сімейного кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 180\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3статті 181\~Сімейного кодексу\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи, що відповідачка за зустрічним позовом є здоровою, має працездатний вік, не має на утриманні непрацездатних та неповнолітніх осіб, суд вважає, що вона в змозі сплачувати аліменти, а тому виходячи з принципу справедливості та розумності, суд вважає за необхідне стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини. При визначенні розміру стягуваних аліментів, суд виходить із встановлених під час судового засідання розміру потреб дітей та відсутність об`єктивних даних про неможливість відповідачки з поважних причин забезпечити такі потреби. Вирішуючи спір, суд керується пріоритетом інтересів дітей та вважає за можливе стягнути з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу) щомісячно. Доходячи до такого висновку, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено необхідність стягнення з відповідачки за зустрічним позовом аліментів саме у твердій грошовій сумі. Щодо залишення проживання дітей з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дітей після розірвання шлюбу відсутній, тому як відповідачка за зустрічним позовом лише не погоджується з аргументацією позову та його обґрунтуванням, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дітей разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Нормами\~ст. 11 ч. 3 Закону України "Про охорону дитинства"\~визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Статтею 141 СК України\~передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване\~ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання. При цьому під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати. Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси. Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання. Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору. Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування. \~ \~ \~ \~Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дітей за місцем їх теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати їх інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дітей, утримувати їх та спілкуватися з ними, а той з батьків, з яким проживають діти, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають, в той час як позовні вимоги за зустрічним позовом мають бути задоволені. Згідно із ч.1 ст.191 СК України, ч.1 ст.430 ЦПК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустріним позовом мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial