Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

14.02.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути на свою користь з Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів» такі грошові суми: суму індексації заборгованості із заробітної плати за період з 01.12.2021 по 30.05.2024 в розмірі 26760,35 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 69597,44 грн.; суму індексації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2203,17 грн.; а всього грошову суму в розмірі 98560,96 грн. В обґрунтування вказаних вимог позивач послався на таке. Позивач в період часу з 10.06.2019 по 30.05.2024 працював на посаді сторожа дільниці сторожової охорони у Державному підприємстві «Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів» (надалі відповідач). 30.05.2024 позивач звільнився з вказаної посади за власним бажанням. За період з грудня 2021 року по травень 2024 відповідач не виплатив позивачу заробітну плату на загальну суму 134427,77 грн., яка в подальшому була стягнута з відповідача на користь позивача Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2024 у справі № 335/7378/24. Вказане рішення суду набрало законної сили, однак відповідач його не виконав, заборгованість із заробітної плати не погасив. У зв`язку з цим, на думку позивача, з урахуванням положень статей 117, 233 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII, відповідної практики Верховного Суду, він має право на отримання від відповідача вказаних вище виплат. Ухвалою від 17.02.2025 було відкрите провадження у справі, її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження, учасникам справи був наданий строк для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. В судовому засіданні з розгляду справи позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, пославшись факти і доводи, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи двічі належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, явку представника не забезпечив без повідомлення причин, відзиву на позов, заяви чи клопотань процесуального характеру не подав, доказів до справи не залучив, що в сукупності відповідно до положень ст. 280 ЦПК України є підставою для заочного розгляду справи, і про що в судовому засіданні 07.04.2025 була постановлена відповідна ухвала суду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини. Встановлено, що наказом №33-к від 10.06.2019 року позивач був прийнятий на роботу у ДП «УкрНДІспецсталь» на посаду сторожа дільниці сторожової охорони. Згідно довідки вих. №22-АД-147 від 11.06.2024 року виданої [PERSON] в «УкрНДІспецсталь», позивач дійсно працював у вказаному підприємстві з 11.06.2019 року по 30.05.2024 року за посадою сторож. Виплачено доходу 67390,57 грн. Станом на 10.07.2024 року заборгованість із виплати заробітної плати склала 134427,77 грн. Наказом №33-р від 30.05.2024 року позивач був звільнений з 30.05.2024 року з посади сторожа дільниці сторожової охорони за власним бажанням на підставі\~ст.38 КЗпП. Відповідно до довідки про заборгованість вих. № 22-АД-147 від 11.06.2024 року відповідач має перед позивачем заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2021 року по травень 2024 року у розмірі 134427,77 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2024 у справі № 335/7378/24 вказана заборгованість була стягнута з відповідача на користь позивача повністю. Рішення набрало законної сили 21.11.2024, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень. Позивач стверджував, що вказане рішення відповідачем не виконане. Відповідач вказаного ствердження не спростував. Як випливає із загальнодоступних відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, а також веб-порталу https://privatization.gov.ua, виконавче провадження № 76679580 з виконання Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2024 у справі № 335/7378/24 було зупинене у зв`язку з тим, що наказом Фонду державного майна України № 54 від 16.01.2025 єдиний майновий комплекс Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів» включений до переліку об`єктів малої приватизації. Водночас Законом України «Про приватизацію державного та комунального майна» не передбачено звільнення роботодавця, щодо якого прийнято рішення про приватизацію, від виконання зобов`язань перед працівниками щодо виплати заробітної плати та супутніх платежів. Відтак, на переконання суду, до спірних правовідносин мають бути застосовані загальні положення ст. 116, ст. 117 КЗпП. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статі 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623 цс 18). Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (постанова КЦС ВС від 23.06.2023 у справі № 638/6855/20). Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Отже, у трудових відносинах, зокрема, щодо дотримання права на заробітну плату, слід виходити з презумпції вини роботодавця, на якого покладено тягар доведення її відсутності. Як випливає з наведеного, за відсутності доказів іншого, суд вважає встановленим, що станом на час розгляду цієї справи заборгованість відповідача перед позивачем щодо виплати заробітної плати. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 виклала висновок про те, що за змістом норм статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист права звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19.07.2022, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Отже, вказані зміни не змінили підходу законодавця щодо того, виплата такого середнього заробітку є формою відповідальності роботодавця, однак водночас вказаними змінами законодавець фактично пом`якшив таку відповідальність, обмеживши період виплати середнього заробітку шістьма місяцями. Виходячи з наведеного, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку лише за шість місяців затримки при розрахунку при звільненні, починаючи з 31.05.2024. Відповідно до наданих позивачем доказів, середньогодинний заробіток на посаді, з якої був звільнений позивач, за останні два місяці перед його звільненням, складав 49,43 грн., а з урахуванням відомостей про кількість робочих днів, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, становить 51802,64 грн., і в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо вимог про індексацію заборгованості із заробітної плати Так, за ствердженням позивача, яке відповідачем не спростоване, індексація заробітної плати позивача не здійснювалась в період з 01.12.2021 по день звільнення 30.05.2024. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення), у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Виходячи з цих положень та відомостей про індекси інфляції протягом спірного періоду, сума індексації заробітної плати позивача станом на час звернення його до суду становить 18486,28 грн., і лише в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення з відповідача індексації суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки це не передбачено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial