Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] , діючи в інтересах недієздатного [PERSON] як його законний представник, з позовом до Кредитної спілки «Альянс Україна» про визнання недійсним договору іпотеки. Позов мотивований тим, що 26.12.2007 між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна» було укладено кредитний договір № 2280-07, який заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.10.2008 було розірвано та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 420\~522, 50 гривень. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2009 у справі № 2-0-2/09 [PERSON] визнано недієздатним та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.08.2014 опікуном [PERSON] призначено його сестру [PERSON] . Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 вказаний кредитний договір було визнано недійсним та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2014 виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості було визнано таким, що не підлягає виконанню. У жовтні 2024 року опікуну [PERSON] - [PERSON] стало відомо про наявність договору іпотеки, укладеного 26.12.2007 між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна», предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та на яку приватним нотаріусом 26.12.2007 було накладено обтяження. Існування обтяжень на майно [PERSON] порушує його право на вільне володіння та розпорядження майном. Вищевикладене й стало підставою для звернення законного представника позивача до суду із вимогами визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна» 26.12.2007 та посвідченого приватним нотаріусом Остапенко Ю.В., реєстровий номер № 3852. Ухвалою суду від 14.01.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також даним судовим рішенням відповідачу було запропоновано, зокрема, надати суду відзив на позовну заяву і докази по справі; роз`яснено наслідки ненадання відповідачкою відзиву у встановлений судом строк без поважних причин; відмовлено у задоволенні клопотання адвоката позивача про залучення до участі третьої особи; витребувано докази по справі. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали суду від 14.01.2025 та копію позовної заяви з доданими до неї документами було отримано представником відповідача 30.01.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 38) . Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 14.01.2025 вважається врученою відповідачу 30.01.2025. У строк, визначений вищевказаним судовим рішенням, від відповідача відзив на позов не надійшов. На виконання вимог ухвали суду від 14.01.2025 на адресу суду 05.02.2025 надійшли витребувані докази. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та приватним нотаріусом на виконання судового рішення, чи клопотання, крім клопотання представника відповідача про зменшення судових витрат позивача і розгляд справи у його відсутність, від учасників справи на адресу суду не надходили. Ухвалою суду від 17.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Водночас, 03.04.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшла заявка про проведення розгляду справи у його відсутність із зазначенням у ній причин неявки представника. Адвокат позивача не заперечував щодо проведення судового засідання у відсутність представника відповідача. Враховуючи думку адвоката позивача, заяву представника відповідача, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність представника відповідача (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). У судовому засіданні адвокат позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Також адвокат позивача просив стягнути з відповідача понесені судові витрати. Зі змісту заяви представника відповідача від 03.04.2025 вбачається, що при вирішенні справи відповідач покладається на розсуд суду, водночас заперечує щодо заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 27.03.2003 згідно з рішенням № 453, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . (а.с. 16) Вищевказане також підтверджується відповіддю КП «ВМБТІ» № 9877 від 04.11.2024. (а.с. 19) 26.12.2007 між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна» було укладено іпотечний договір, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю.В. в реєстрі за № 3852, предметом якого є квартира [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності. Даний іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 2280-07к, укладеним 26.12.2007 між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна». (а.с. 40-42) З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.10.2024 вбачається наявність обтяження «заборона на нерухоме майно», а саме квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 26.12.2007, посвідченого і зареєстрованого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю.В. в реєстрі за № 3852. (а.с. 15) Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.10.2008 у справі № 2-3131/08, яке набрало законної сили 22.12.2009, договір кредиту № 2280-07к від 26.12.2007, укладений між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна» розірвано та стягнуто з [PERSON] заборгованість за вказаним договором. (а.с. 9-10) Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 24.03.2009 у справі № 2-о-2/09, яке набрало законної сили 06.04.2009, [PERSON] визнано недієздатним. (а.с. 7) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.08.2014 у справі № 127/15688/14-ц, яке набрало законної сили 19.08.2014, [PERSON] призначено опікуном [PERSON] , що також підтверджується посвідченням № [NUMBER] , виданим [PERSON] виконавчим комітетом Вінницької міської ради. (а.с. 6, 8) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2014 у справі № 127/2-3131/08, яка набрала законної сили 22.04.2014, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-3131/08 від 28.01.2009, виданий Ленінським районним судом м. Вінниці по справі за позовом Кредитної спілки «Альянс Україна» (правонаступник КС «Паритет») до [PERSON] про дострокове розірвання договору кредиту та стягнення суми кредиту, процентів за користування кредитом та неустойки. (а.с. 11-12) На підставі вищевказаного судового рішення державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції Голубчик Ю.В. закінчено виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, про що 23.06.2014 винесено відповідну постанову. (а.с. 25) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.04.2014 у справі № 127/2-3131/08, яка набрала законної сили 22.04.2014, судом встановлено наступне: «…Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 задоволено позов заступника прокурора м. Вінниці в інтересах недієздатного [PERSON] до Кредитної спілки «Альянс Україна» про визнання недійсним з моменту укладення договір кредиту № 2280-07к від 26.12.2007, укладений між кредитною спілкою «Альянс Україна» та [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04.02.2014 відхилено апеляційну скаргу Кредитної спілки «Альянс Україна», рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 залишено без змін. Таким чином, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 визнано недійсним з моменту укладення договір кредиту № 2280-07к, який був підставою для винесення рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 31.10.2008 про стягнення з [PERSON] суми коштів…». (а.с. 11-12) Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 у справі № 127/9652/13-ц, яке набрало законної сили 04.02.2014, встановлено наступне: «…На момент укладення договору кредиту № 2280-07к від 26.12.2007 року кредитній спілці «Альянс Україна» [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та усвідомлювати їх наслідки… …З врахуванням наведеного, акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 30.09.2013 року (акт № 31-П) суд приходить до висновку, що даний висновок експертної установої є обґрунтованим, зроблений на підставі тривалого спостереження [PERSON] , а тому вважає його об`єктивним і заслуговуючим на довіру, що дає підстави суду дійти висновку\~\~про визнання недійсним з моменту укладення договору кредиту № 2280-07к від 26.12.2007 року укладеного між КС «Альянс Україна»\~\~та [PERSON] в силу психічного стану останнього на час укладення кредитного договору…». Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже вищевказані обставини є преюдиційно встановленими та повторному доказуванню не підлягають. Принцип правової визначеності є одним з основних елементів верховенства права, тобто рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як встановлено судом в ході розгляду справи, кредитний договір № 2280-07к від 26.12.2007, в забезпечення виконання умов якого між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна» 26.12.2007 було укладено оспорюваний договір іпотеки, визнано недійсним з моменту його укладення. Відповідно даний кредитний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані із його недійсністю. Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вбачається із вищевказаного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.12.2013 у справі № 127/9652/13-ц, станом на 26.12.2007 [PERSON] в силу психічного стану не міг розуміти значення своїх дій та усвідомлювати їх наслідки. Таким чином, [PERSON] вчинив оспорюваний правочин у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та/або не міг керувати ними. Згідно із ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. З положень ст. 225 ЦК України виснується, що дані норми поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в стані, у якому не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Встановлені в ході розгляду справи обставини переконують суд у наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки. У відповідності до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Згідно із ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 і п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України\~саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорено обставини, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог. Суд, заслухавши адвоката позивача, дослідивши докази, письмові пояснення викладені в позовній заяві та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 26.12.2007 між [PERSON] та Кредитною спілкою «Альянс Україна» в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 2280-07к від 26.12.2007, посвідченого і зареєстрованого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю.В. в реєстрі за № 3852, з моменту його укладення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Враховуючи те, що законний представник позивача на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а також положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що 22.10.2024 між [PERSON] , діючої в інтересах недієздатного [PERSON] як його законний представник, та адвокатом Молявчиком О.В. було укладено договір про надання правничої допомоги у цивільній справі б/н, на підставі якого видано ордер. (а.с. 26, 29) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Молявчик О.В. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000061, виданого 20.01.2016. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Як вбачається із умов договору про надання правничої допомоги у цивільній справі б/н від 22.10.2024, сторони даного правочину досягли домовленості, що клієнт сплачує адвокату гонорар за надані послуги у фіксованому розмірі - в розмірі 20\~000, 00 гривень (п. 4.1. договору). Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає юридичний аналіз наданих документів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спільні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи, підготовка та подання процесуальних документів, а також отримання рішення суду з відміткою про набрання законної сили в паперовому вигляді в суді. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Водночас, на виконання умов вищевказаного договору законним представником позивача було сплачено адвокату гонорар в сумі 20 000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією б/н від 22.10.2024. (а.с. 28) За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved