Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

26 серпня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява. Позовна заява обґрунтована наступним. 25 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого подружжя наразі має двох дітей. Після укладення шлюбу подружжям було прийнято рішення про необхідність придбання нерухомості у місті Києві у спільну сумісну власність для потреб родини. Приблизно у 2006 році батьки позивачки - [PERSON] та [PERSON] запропонували позивачам в дарунок квартиру [ADDRESS] , яка належала їм на праві власності, однак, позивачі відмовились від пропозиції батьків, адже хотіли придбати нерухомість у новобудові з розвиненою інфраструктурою. З цією метою позивачі обрали собі квартиру, яка будувалась ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» у [ADDRESS] . У вказаному будинку також будувався паркінг для автомобілів. [PERSON] з`ясував у забудовника умови придбання нерухомості, порядок отримання розстрочки та перелік документів, необхідний для укладання відповідних правочинів. Зважаючи на особливості роботи [PERSON] , реєструвати право власності на себе чи на дружину останній не хотів, і в родинному колі було прийнято рішення, що договори з забудовником та подальша реєстрація права власності на майно буде відбуватись на ім`я батька позивачки - [PERSON] , який надав на це свою згоду. Таким чином, для укладання договорів з ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» [PERSON] отримав від [PERSON] нотаріальну довіреність від 03 серпня 2006 року, що зареєстрована в реєстрі за № 2980 та нотаріальну довіреність від 04 червня 2008 року, що зареєстрована в реєстрі за № 2074. 12 січня 2006 року [PERSON] на підставі довіреності було укладено Генеральну угоду з ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , де продавцем виступав ЗАТ «Позняки- Жил-Буд», а покупцем [PERSON] . Також, 4 червня 2008 року [PERSON] уклав договір комісії на паркомісце на автостоянці за адресою: [ADDRESS] . З метою виконання умов генеральної угоди [PERSON] особисто вносив платежі через банківську установу. 10 жовтня 2010 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності, видане на ім`я [PERSON] і з цього часу позивачі почали користуватись квартирою та паркомісцем для потреб власної родини, проводили ремонтні роботи та купували меблі і побутову техніку. Таким чином, з моменту укладання договору із забудовником позивачі вважали квартиру та паркомісце своєю власністю, облаштовували житло за власними потребами з урахуванням інтересів вже двох дітей, за власні кошти оплачували вартість придбання майна та добросовісно, відкрито та безперервно з 2008 року (з моменту введення будинку в експлуатацію) володіли майном весь час. Добросовісність набуття майна полягає в тому, що саме позивачі обрали на ринку нерухомості вказані об`єкти нерухомості та в подальшому отримали ключі від квартири у новобудові, позивач - [PERSON] займався усіма питаннями щодо погодження та укладення Генеральної угоди з ЗАТ «Позняки-Жил-Буд», підписував та отримував усі правовстановлюючі документи на майно, оплачував вартість купівлі майна. Позивачі ніколи не сумнівались у тому, що вищезазначене майно належить саме їм, [PERSON] ніколи не перешкоджав їм у користуванні та володінні як квартирою, так і паркомісцем. [INFO] [PERSON] помер. Після відкриття спадкової справи позивачка дізналась про те, що за рік до своєї смерті її батько склав новий заповіт, яким змінив коло своїх спадкоємців і все своє майно заповів [PERSON] та їх спільному сину [PERSON] , 2017 року народження. Враховуючи, що квартира та паркомісце позивачів були зареєстровані на [PERSON] , саме його син [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на них. Між тим, всі ці роки, позивачі вважали спірне майно своєю власністю, користувались ним добросовісно, відкрито та безперервно більше 10-ти років, [PERSON] ніколи не намагався позбавити їх володіння квартирою та паркомісцем, ніколи у вказаній квартирі не проживав та не користувався нею. У зв`язку з викладеним, позивачі вважають вищезазначене майно своєю власністю та просять суд визнати за ними право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та на машино-місце [ADDRESS] за набувальною давністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 серпня 2024 року, матеріали позовної заяви передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 3 вересня 2024 року. Ухвалою суду від 09 вересня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам строк на усунення недоліків. 16 вересня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. Відповідно до інформації, яка міститься у Єдиному державному демографічному реєстрі станом на 25 вересня 2024 року, [PERSON] та його законний представник [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 вересня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05 листопада 2024 року на 10:00 год. 01 листопада 2024 року до суду від представника позивачів надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року було задоволено заяву представника позивачів про забезпечення позову, та накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності зареєстроване за [PERSON] (реєстраційний номер майна 2120332680000); накладено арешт на нерухоме майно - машино-місце [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 2120337480000). 18 жовтня 2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних у повному обсязі з наступних підстав. На думку сторони відповідача позов подано з єдиною метою - зупинити провадження у справі № 753/18834/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та виселення з квартири [ADDRESS] , що по суті є зловживанням правами з боку позивачів у даній справі. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачі додають копії угод, довіреність, квитанції про оплату за договором про дольову участь у будівництві, відповідно до яких позивач [PERSON] виступав представником спадкодавця [PERSON] . Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 04 червня 2008 року [PERSON] уповноважив [PERSON] на підписання Генеральної угоди про часткову участь у будівництві житла, додаткової угоди до неї, акти прийому-передачі квартири та (або) нежитлового приміщення та звірки розрахунків, картки розрахунків, підписувати та подавати необхідні заяви, сплачувати грошові кошти, отримувати необхідні документи, які необхідні для отримання свідоцтва про право власності на житло, подавати заяву та необхідні документи для оформлення свідоцтва про право власності на житло. Всі дії [PERSON] мав право вчиняти від імені та в інтересах [PERSON] . В доданих до позову документах, зазначається, що [PERSON] діяв від імені [PERSON] на підставі нотаріальної довіреності від 03 серпня 2006 року, яка в матеріалах справи відсутня.Сторона відповідача стверджує, що таким чином, [PERSON] намагається перекрутити обставини та видати дії представника за довіреністю, як такі, що вчинені ним у власних інтересах та за власний кошт. Позивачі фактично стверджують, що в період з 07 серпня 2006 року по 31 січня 2007 року (5 місяців) за квартиру [ADDRESS] вони внесли кошти у розмірі 864 270,40 грн. Вартість паркомісця становила відповідно до додатку до договору комісії № К-66- 14СК-А від 04 червня 2008 року 135 200,00 грн. Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивачів фінансової можливості у 2006 та 2007 році сплатити вартість квартири, а у 2008 році паркомісця, не надали. Стверджуючи про давність володіння спірним майном, позивачі не надали доказів дати введення будинку в експлуатацію. У 2020 році позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 18 вересня 2020 року померлого [PERSON] . В подальшому до суду було подано заяву про відмову від позову. У вересні 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними в частині покупця та визнання права власності, в якому зазначено, що з 2007 по 2015 рік подружжя проживало у будинку за містом за адресою: [ADDRESS] . Вказаний позов було залишено судом без розгляду. Сторона відповідача стверджує, що позивачі зловживають своїми правами на звернення до суду. Така поведінка обумовлена наявністю судового спору за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення. За даним позовом Дарницьким районним судом міста Києва 14 грудня 2020 року відкрито провадження у справі № 753/18834/20. Намагаючись у будь-який спосіб зупинити розгляд вказаної цивільної справи позивачі «ініціюють» судові спори щодо права власності на спірне майно і зупиняють розгляд справи про виселення. Представник відповідача також наголошує на наступному: позивачам достеменно весь час було відомо, що власником спірного майна є [PERSON] (спадкодавець); про право власності на спірне майно набуте [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2010 року (на квартиру) і 30 листопада 2010 року (на паркомісце); [PERSON] від свого права власності на квартиру не відмовлявся; квартирою позивачі користувалися з дозволу [PERSON] ; в квартиру (за твердженнями самих позивачів) вселилася у 2015 році; відсутні підстави вважати, що позивачі не знали і не могли знати, що володіють чужою річчю; позов про право власності за давністю володіння заявлено особами, які володіли та користувалися майном за волею власника і завжди знали, хто є власником; у спірній квартирі відповідачі ніколи не були зареєстровані; спадкодавець здійснив розпорядження щодо спірного майна, заповівши його відповідачу та його матері. Докази проведення деяких ремонтних робіт в квартирі та навчання дітей в учбовому закладі відносяться до періоду, який починається з 2012 року. Тобто, навіть за цих обставин до дня смерті [PERSON] , позивачі володіли та користувалися власністю [PERSON] менше 10 років. Підписання від імені, в інтересах та за кошти спадкодавця договорів - не свідчить про фактичне володіння та користування спірним майном з 2008 року, вважаючи, що всі дії вчинялися на підставі довіреностей в якості представника. В заповіті 2018 року [PERSON] не здійснив окремого розпорядження щодо спірного майна на користь позивачів і усю свою власність заповів відповідачу та його законному представнику, яка в подальшому відмовилася від спадщини на користь дитини. Даний факт підтверджує, що заповідач вважав спірне майно своєю власністю. З огляду на викладене представник відповідача просить суд відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 04 листопада 2024 року надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказіва саме - відповіді ТОВ «Рада 2» на адвокатський запит, у якій зазначено, що ТОВ «Рада 2» не має можливості надати копії платіжних документів про оплату витрат за утримання будинку та прибудинкової території за квартиру [ADDRESS] . Підготовче засідання призначене на 05 листопада 2024 року було відкладено на 29 листопада 2024 року на 12:00 год. 14 листопада 2024 року до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Боряк Г.Ю. надійшли письмові пояснення, у яких представник зазначила наступне. 12 січня 2006 року [PERSON] на підставі довіреності було укладено генеральну угоду з ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , де продавцем виступав ЗАТ «Позняки-Жил-Буд», а покупцем - [PERSON] . Також, 4 червня 2008 року [PERSON] уклав договір комісії на паркомісце на автостоянці за адресою: [ADDRESS] . З метою виконання умов генеральної угоди [PERSON] особисто вносив платежі через банківську установу, що підтверджується відповідними квитанціями. 10 жовтня 2010 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності, видане на ім`я [PERSON] . Фактично, будинок було збудовано ще у 2008 році і з цього часу позивачі почали користуватись квартирою та паркомісцем для потреб власної родини, проводили ремонтні роботи та купували меблі і побутову техніку. Таким чином, наданий суду перелік документів підтверджує те, що саме родина [PERSON] приймала участь у правочинах по купівлі нерухомості, а грошові кошти були внесені до банківської установи позивачем - [PERSON] . Це свідчить про намір позивачів набути майно у свою власність, а причини оформлення права власності на [PERSON] наведені у позовній заяві. Родина [PERSON] не просто інвестувала у квартиру та паркомісце, але і від самого початку ставилась до цього майна як до свого власного. [PERSON] , в свою чергу, ніколи не заявляв своїх прав ні на квартиру, ні на паркомісце, не відносився до цього майна, як до свого власного, не цікавився ні умовами правочинів щодо придбання, спірної наразі нерухомості, ні його вартістю. Враховуючи обставини купівлі майна та причини, за яких воно було умовно зареєстровано на батька позивачки, фактично, підписуючи вищенаведені правочини та отримуючи правовстановлюючі документи на квартиру та паркомісце, позивач [PERSON] лише формально діяв як представник покупця, а фактично купував цю квартиру для власної родини. Тому твердження сторони відповідача про те, що [PERSON] , підписуючи угоди, діяв виключно як представник [PERSON] не відповідають дійсності. Вказала, що позивачами, право власності на спірне майно було зареєстровано за батьком позивачки лише формально, виходячи з особливостей служби позивача - [PERSON] . Звичайно, що позивачі знали юридичного власника майна, однак при цьому, вони вважали спірну квартиру та паркомісце своїми, кошти за майно сплачували самостійно, робили ремонт у квартирі для потреб своєї сім`ї. Окрім цього, [PERSON] ніколи не заперечував прав позивачів на зазначене у позові майно, ніколи не перешкоджав позивачам робити у квартирі ремонт на власний розсуд, сам не вносив кошти в оплату вартості майна. Відсутність будь-яких заперечень та дій [PERSON] протягом багатьох років на підтвердження свого права на це майно є доказом того, що [PERSON] не мав на меті володіти спірним майном фактично. Позивачі купували майно від забудовника без ремонту. Протягом декількох років там тривав ремонт, що унеможливлювало фактичне проживання у ній родини [PERSON] . При цьому, з моменту придбання квартири, позивачі нею користувались, деякий час не проживаючи там, володіли нею відкрито, добросовісно та безперервно. Твердження сторони відповідача про те, що [PERSON] розпорядився спірним майном, заповівши його відповідачу не можна вважати коректним. У 2018 році [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе своє майно [PERSON] та [PERSON] . Цей заповіт не містив у собі волі спадкодавця щодо окремих об`єктів нерухомого майна. Важко наразі стверджувати про причини такого рішення та неврахування спадкодавцем факту перебування в його власності майна, що фактично належить позивачам, однак враховуючи тривалу його хворобу, а також те, що право власності було зареєстровано ще у 2010 році, можливо [PERSON] міг просто забути про ці обставини, оскільки очевидно, що він не міг бажати того, щоб у його рідної доньки забрали майно, яке вона з чоловіком купували за власні кошти. Також, описані обставини дозволяють дійти до обґрунтованого припущення, що [PERSON] вважав майно таким, що вже належить іншій стороні, і не збирався «втручатися» у володіння таким майном родиною [PERSON] . 28 листопада 2024 року до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Візіренко В.В. надійшли письмові пояснення, у яких вона зазначила наступне. Відповідно до обставин справи, з моменту укладання Генеральної угоди між забудовником ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» та [PERSON] у 2006 році, позивачі фактично організовували та здійснювали придбання спірного майна для своїх особистих потреб. Усі платежі за квартиру і паркомісце вносилися особисто позивачем [PERSON] із спільних коштів родини. Він же разом із [PERSON] займався всіма питаннями, пов`язаними із вибором квартири, укладанням договорів із забудовником та отриманням документів. Оскільки через специфіку роботи [PERSON] не мав можливості реєструвати право власності на себе чи дружину, було прийнято рішення зареєструвати майно на батька позивачки - [PERSON] . Це рішення було прийнято за взаємною згодою сторін. З 2008 року, після фактичної передачі ЗАТ «ПознякиЖилБуд» спірного майна [PERSON] та отримання ним правовстановлюючих документів про право власності, позивачі фактично користуються квартирою та паркомісцем. Вони облаштували квартиру відповідно до потреб своєї сім`ї, проводили ремонтні роботи, купували меблі та побутову техніку, а також використовували паркомісце для власного автомобіля. Протягом цього періоду майно використовувалося виключно позивачами для їхніх особистих цілей. Майно було придбане за ініціативою позивачів, і всі витрати на його придбання (внесення платежів за квартиру та паркомісце) здійснювалися виключно ними; позивачі діяли за домовленістю з [PERSON] , який формально надав довіреність для оформлення угод із забудовником, але фактично відмовився від свого права на майно; оригінали документів зберігалися у позивачів, що підтверджує законність володіння спірним майном. Ці факти підтверджують добросовісність володіння майном. Позивачі використовували квартиру та паркомісце для проживання своєї сім`ї не приховуючи; адреса квартири вказувалася в офіційних документах, наприклад, у договорах з навчальними закладами дітей; позивачі регулярно сплачували комунальні платежі та проводили ремонтні роботи, що підтверджується документально. Ці дії вказують на те, що позивачі відкрито користувалися майном, не приховуючи цього ні від формального власника - [PERSON] , ні від сторонніх осіб. 09 жовтня 2009 року [PERSON] прийняв від ЗАТ "Позянки Жил Буд" спірне майно, а 10 жовтня 2010 року [PERSON] отримав свідоцтва про право власності, видане на ім`я [PERSON] і з цього часу позивачі почали користуватись квартирою та паркомісцем для потреб власної родити, проводили ремонтні роботи та купували меблі і побутову техніку. Навіть після смерті [PERSON] у 2019 році позивачі продовжували користуватися майном, і спадкоємець формального власника не висловлював жодних претензій до моменту звернення до суду у листопаді 2020 року. Позивачі почали користуватися квартирою та паркомісцем у 2008 році, після введення будинку в експлуатацію. Документальним підтвердженням факту користування та приймання в користування спірно майна є Акт № 142-Ф-14СКб від 06.10.2009 року про приймання [PERSON] квартири та Акт № К-66-14-СК А від 06.10.2009 року про приймання [PERSON] місця в підземній автостоянці. Таким чином, станом на грудень 2019 року (момент смерті [PERSON] ) строк володіння вже перевищував 10 років, а тому строк володіння відповідає вимогам закону. Представник позивача зазначає,що особливе значення має факт, що формальний власник, [PERSON] , за життя фактично відмовився від майна. Це виявилося в тому, що: він не сплачував за майно жодних коштів, не брав участі у ремонті чи облаштуванні квартири, не користувався майном та не проживав у квартирі, не отримував оригінали правовстановлюючих документів та до моменту своєї смерті, не ніс тягар утримання майна і не висловлював жодних претензій до позивачів як щодо квартири, так і щодо паркомісця. Окрім цього, в заповіті [PERSON] відсутнє окреме розпорядження щодо спадкування спірного майна. Ці обставини додатково підтверджують, що позивачі мали всі підстави вважати себе добросовісними власниками. 28 листопада 2024 року від адвоката Боряк Г.Ю. надійшло повідомлення до суду про припинення представництва нею інтересів позивача [PERSON] у цій цивільній справі. 29 листопада 2024 року до суду від представника відповідача адвоката Жогіної О.О. надійшли заперечення на пояснення представників позивачів, у яких вона зазначила, що шляхом подання пояснень представники позивачів намагаються штучним способом надати відповідь на відзив за межами строку, встановленого суду для вчинення такої процесуальної дії, з клопотаннями про поновлення строків позивачі та їхні представники не зверталися, як і з клопотаннями про надання додаткових пояснень, а тому представник відповідача просить суд залишити без розгляду подані представниками відповідачів пояснення. У підготовче засідання призначене на 29 листопада 2024 року з`явилися позивач [PERSON] , представники позивачів Боряк Г.Ю. та Візіренко В.В., представники відповідача - Піліпенко Д.О., Жогіна О.О. та законний представник малолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] . У підготовчому засіданні судом, з урахуванням думки всіх учасників справи, було відмовлено представнику відповідача Жогіній О.О. у задоволенні клопотання про залишення без розгляду письмових пояснень, наданих суду представниками позивачів 14 та 28 листопада. Також у підготовчому засіданні з урахуванням думки всіх учасників справи судом було задоволено клопотання представника позивача адвоката Боряк Г.Ю. про виклик та допит свідків, зазначених у письмовому клопотанні, яке було надано суду у підготовчому засіданні, а також про допит позивача [PERSON] як свідка, та задоволено клопотання представника відповідача адвоката Піліпенка Д.О. про виклик та допит свідка [PERSON] . Розгляд клопотання адвоката Візіренко В.В. про допит як свідка позивача [PERSON] було відкладено до з`ясування думки самого позивача (надання ним згоди, з урахуванням приписів норм ЦПК України). Крім того, у підготовчому засіданні судом були вирішені питання та вчинені процесуальні дії, передбачені статтею 197 ЦПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22 січня 2025 року на 10:00 год. У судовому засіданні призначеному на 22 січня 2025 року сторонами були надані пояснення стосовно обставин справи, та в судовому засіданні було оголошено перерву до 29 січня 2025 року до 10:00 год. 24 січня 20225 року від адвоката Боряк Г.Ю. надійшло повідомлення до суду про припинення представництва нею інтересів позивача [PERSON] у цій цивільній справі. У судовому засіданні 29 січня 2025 року було допитано свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та оголошено перерву до 03 лютого 2025 до 14:30 год. для допиту як свідків позивачів у справі. У судовому засіданні 03 лютого 2025 року як свідків було допитано позивачів: [PERSON] та [PERSON] та оголошено перерву до 19 лютого 2025 року до 14:30 год. для виклику свідка відповідача. У судовому засіданні 19 лютого 2025 року було допитано свідка [PERSON] та оголошено перерву до 13 березня 2025 року до 10:00 год. 13 березня 2025 року до суду від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що він за станом здоров`я не може бути присутнім у судовому засіданні. У судовому засіданні 13 березня 2025 року, з урахуванням думки учасників справи, судом було досліджено письмові докази у справі та оголошено перерву до 31 березня 2025 року для можливості представнику позивача [PERSON] висловити свою думку щодо позовних вимог у судових дебатах. У судове засідання призначене на 31 березня 2025 року з`явилися позивачі [PERSON] та [PERSON] , представник позивача [PERSON] - Візіренко В.В., представники відповідача - адвокат Жогіна О.О. та Піліпенко Д.О. , а також законний представник відповідача - [PERSON] . Представник позивачів адвокат Горлевий Д.І. у судове засідання не з`явився, за повідомленням адвоката Візіренко В.В. за станом здоров`я не може бути присутнім у судовому засіданні. З урахуванням думки учасників справи, зважаючи на те, що у судове засідання з`явились позивачі. Суд дійшов висновку про проведення судових дебатів за відсутності адвоката Горлевого Д.І. У судовому засіданні 31 березня 2025 року судом було заслухано виступи всіх учасників справи у судових дебатів. Крім того, адвокат Візіренко В.В. та Жогіна О.О. надали суду свої письмові промови у судових дебатах. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши позиції сторін та пояснення свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 12 січня 2006 року між ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» та [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 3 серпня 2006 року, діяв [PERSON] , була укладена генеральна угода про часткову участь у будівництві (мовою оригіналу: «генеральное соглашение о долевом участии в строительстве») № 142-Ф-14СКБ. Відповідно до пункту 1 угоди учасник надає основному замовнику грошові кошти з метою участі у будівництві житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а основний замовник після закінчення будівництва передає учаснику частину збудованої будови на умовах та в обсягах, визначених вказаною угодою. Пунктом 2 угоди визначено, що об`єктом угоди є будівництво секції «Б» житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Також умовами угоди було передбачено строк здачі будинку в експлуатацію, порядок сплати учасником коштів. Вказана угода у відповідні графі містила підпис [PERSON] та застереження про те, що він діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 3 серпня 2006 року. У 2008 році між ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» та [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 3 серпня 2006 року, діяв [PERSON] було укладено додаток № 142-Ф-14СКБ-1 до генеральної угоди про часткову участь у будівництві від 12 січня 2006 року, відповідно до якого, яким були внесені певні доповнення (зміни) до розділ 11 генеральної угоди - «заключні положення». Вказана угода також була підписана позивачем [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] . Як вбачається з долученої до позову копії довіреності від 4 червня 2008 року [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником та представляти його інтереси на загальних зборах ЗАТ «Позняки-Жил-Буд», в ГУ житлового забезпечення КМДА та інших органах і установах незалежно від форми власності та їх галузевого підпорядкування з питань укладання генеральної угоди про часткову участь у будівництві квартири та паркомісця та отримати свідоцтво про право власності на збудовану квартиру та паркомісце. Вказана довіреність нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкурко І.М. 22 жовтня 2010 року між [PERSON] (довіритель) та ПАТ «Позняки-Жил-Буд» (повірений) було укладено договір доручення 21-12-А, відповідно до якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується в інтересах та за рахунок довірителя виконати дії, зазначені у розділі 2 договору та які необхідні для оформлення в КП «Житло-сервіс» на ім`я довірителя свідоцтва про право власності на місце в підземному паркінгу за адерсою: [ADDRESS] . Вказаний договір від імені [PERSON] був підписаний позивачем [PERSON] на підставі довіреності від 4 червня 2008 року. 4 червня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» був укладений договір комісії № К-66-14СК-А, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента, але від свого імені за комісійну винагороду укласти один чи декілька договорів, необхідних для передання комітенту автостоянки, отриманої в результаті виконанням договору. Характеристика автостоянки зазначена у додатку № 1 до договору. Відповідно до додатку № 1 до договору комісії, який був підписаний між сторонами, характеристика автостоянки: одне машиномісце № [NUMBER] а-2с в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] . Також до вказаного договору між сторонами було підписано додаток 2, який містив порядок розрахунків за машиномісце та оформлення права власності на нього. Додатком 3 до договору, сторони визначили вартість машиномісця з урахуванням комісійної оплати у розмірі 135200 грн, а також порядок сплати коштів. Договір комісії та додатки до нього від імені [PERSON] були підписані позивачем [PERSON] на підставі довіреності від 4 червня 2008 року. 22 жовтня 2010 року між [PERSON] та та ЗАТ «Позняки-Жил-Буд» був укладений договір доручення № 110-12б, відповідно до умов якого довіритель доручає а повірений зобов`язується в інтересах та за рахунок довірителя виконати дії, визначені у розділі 2 договору та які необхідні для оформлення в КП «Житло-сервіс» на ім`я довірителя свідоцтва про право власності на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір від імені [PERSON] був підписаний позивачем [PERSON] на підставі довіреності від 4 червня 2008 року. Відповідно до долучених до позовної заяви квитанцій за період з серпня 2006 року по 31 січня 2007 року на виконання умов генеральної угоди від 12 січня 2006 року було сплачено кошти у розмірі 864270,40 грн. Платником у квитанціях був зазначений [PERSON] , у призначені платежу вказано: оплата згідн. генерал угоди від 12.01.2006 [PERSON] , згідн. довіреності від 3.08.2006 [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності від 22 листопада 2010 року квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 91-92, т.1) Відповідно до свідоцтва про право власності від 30 листопада 2010 року машиномісце № [NUMBER] , сектор Б, площею 14,60 квм за адресою: [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 93-94, т.1) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 27 грудня 2019 року, видане відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис 21481 (а.с. 26, т.1). Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину від 21 липня 2020 року відповідач [PERSON] отримав у спадщину після смерті батька [PERSON] квартиру [ADDRESS] та паркомісце № 47 сектор Б площею 14,60 кв.м за адресою: [ADDRESS] (заповіт від 18 вересня 2018 року). Згідно інформації, наявної в ДРРП станом на 6 жовтня 2020 року, власником квартири [ADDRESS] та паркомісця № 47 сектор Б площею 14,60 квм за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Позивачі, звертаючись із позовом до суду, зазначають, що спірна квартира [ADDRESS] та паркомісце [ADDRESS] були придбані за кошти позивачів, які складались із власних збережень, отриманих у дарунок на весілля від гостей та від батьків нареченої та нареченого, крім того, позивач [PERSON] брав у борг кошти у знайомого для купівлі паркомісця. Право власності на квартиру та паркомісце не оформлювалось на позивачів, оскільки [PERSON] з 1999 року працює в СБУ, та у зв`язку із специфікою своєї служби має приховувати свої персональні дані, місце проживання тощо, а тому було вирішено оформити право власності на вказане нерухоме майно на батька позивачки [PERSON] - [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що позивачів знає, [PERSON] є донькою [PERSON] , а [PERSON] її чоловік. Вона працювала у [PERSON] бухгалтером 19 років, звільнилась після його смерті, де й познайомилась із дочкою [PERSON] позивачкою, вона часто приходила до батька, чекала його у приймальні. З [PERSON] у неї (свідка_ були робочі відносини, близьких не було, конфліктів не було, якщо він хотів шось їй розповісти з особистого життя (діти, події у родині), то розповідав. Вказала, що донька [PERSON] заходила до нього десь 1 раз на тиждень, іноді з чоловіком. При цих зустрічах з [PERSON] вона не була присутня. Вказала, що знала, що у [PERSON] була квартира в [ADDRESS] , адреси точно не пам`ятає, знає також, що батьки допомогли їм купити цю квартиру. Також вказала, що знає, що [PERSON] був зареєстрований на [ADDRESS] , бо бачила його паспорт, як бухгалтер мала доступ до його особистих документів. В той же час на запитання учасників справи вказала, що точну адресу місяця реєстрації [PERSON] не пам`ятає, про неї нагадали їй сьогодні у судовому засіданні. Також вказала, що знає [PERSON] , яка працювала у компанії [PERSON] та займалась будівництвом, ремонтами квартир. Поряд з цим вказала, що про квартиру на [ADDRESS] [PERSON] їй нічого не розповідав, документів на цю квартиру вона не бачила, при укладанні угоди не була присутня. Також вказала, що [PERSON] мав будинок у м. Обухів, де проживав із дружиною [PERSON] та дітьми. Про дружину [PERSON] . [PERSON] дізналась коли прийшла працювати, бо отримувала від неї певні дозвільні документи як від дружини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що вона мати позивачки [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . Спірну квартиру вони придбавали всі разом, гроші давали: вона, [PERSON] , позивачі, батьки [PERSON] . Також донька їй казала, що подарували багато грошей на весілля, скільки вона не знає, свій дарунок грошей ніяким договором не оформлювали. Оздоблення квартира займалась її донька-позивачка. Вона з родиною (чоловік, діти) там проживають досить тривалий час більше 10 років, до цього робила донька ремонт в цій квартирі. Вказала, що між [PERSON] та [PERSON] була домовленість про те, що право власності на квартиру буде зареєстровано на [PERSON] . Чому вони так вирішили, їй невідомо, а [PERSON] сказав їй, що так треба, бо це пов`язано з його службою. Проте він ( [PERSON] ) там не жив, не користувався квартирою, а донька казала, що він в тій квартирі був 1 раз, коли розповів, що померла зведена сестра позивачки, особисто свідок ніколи там [PERSON] не бачила. Знає, що [PERSON] був зареєстрований у цій квартирі, бо йьому так зручно було отримувати кореспонденцію. Також вказала, що на весіллі доньки познайомилась із сватами та почали вирішувати питання місця проживання молодої родини. Вони запропонували ім квартиру по [ADDRESS] , проте позивачка не хотіла там проживати. Кошти на придбання спірної квартири передавали [PERSON] та він платив за квартиру. [PERSON] не брав участі у ремонті квартири, але донька радилась з ним з цих питань. Будинок здали в експлуатацію у 2008 році, ремонт почали у 2010, довго його робили, свідок і свати давала також гроші на ремонт та меблі. Зауважила, що [PERSON] ніколи не говори, що хоче проживати у спірній квартирі, а навпаки казав, що у доньки тепер теж є квартира. У квартиру позивачі переїхали у 2014 році. У позивачів також є автомобілі, у кожного свій. Вказала, що знає [PERSON] , бо вона працювала у її колишнього чоловіка, робила ремонти, вона також робила якісь ремонтні роботи у спірній квартирі. Вказала також, що вона претендує на спірне у цій справі майно. [PERSON] казав їй, що подарує цю квартиру доньці, її колишній чоловік завжди фінансово допомагав дітям, в тому числі позивачці. З 2015 року вона бувала у спірній квартирі 3-4 рази на тиждень, а з 2025 року з`являється там дуже рідко. Знає, що на цей час позивачі розлучились та її зять не проживає в цій квартирі. Також вказала, що квартиру шукали саме позивачі на лівому березі міста, придбали квартиру приблизно за 850000 грн, з яких 38000 грн давала вона, [PERSON] приблизно 150000 грн (можливо більше), свати також десь 150000 грн, решта це були кошти позивачів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що він батько позивача [PERSON] , з сином у нього добрі відносини. Вказав, що родина сина тривалий час проживає у спірній квартирі, більше 10 років. Питання придбання квартири вирішувалось на весіллі, бо діти не хотіли жити з батьками, домовились, що квартира має бути у новобудові. Пізніше вирішили купити квартиру саме на лівому березі міста Києва. Він та [PERSON] домовились порівну допомогти дітям з придбанням квартири, він дав 130000 грн. Квартиру на етапі будівництва він бачив пару раз, оскільки на той час проживав у м. Луганську. Право власності на квартиру оформили на [PERSON] , бо син через його службу в СБУ не міг оформити її на себе. Починаючи з весілля всі і [PERSON] в тому числі казали, що ця квартира - квартира дітей. Знає, що [PERSON] надавав своїх майстрів, щоб зробити ремонт у квартирі, комунальні платежі сплачували позивачі. Вони ніколи не приховували своє місце проживання ні від друзів, ні від родини. Він ніколи не цікавився питанням реєстрації права власності на цю квартиру, оскільки вона придбавалась саме для дітей. Вказав, що кошти на ремонт квартири він не давав та скільки коштував ремонт йому не відомо, чи давав кошти на ремонт [PERSON] також невідомо, мабуть давав. Квартира коштувала приблизно 800000 грн, а паркомісце 25000 доларів, які він взяв в борг у кума. Наразі вказав, що син не проживає з дружиною, вони розлучились. Свідок [PERSON] , у судовому засіданні вказала, що вона вчилась разом із сестрою [PERSON] та таким чином познайомилась із позивачкою, з позивачем познайомились вже пізніше, вона проживала недалеко від [PERSON] . Позивачі переїхали у спірну квартиру у 2014 році, про це вона дізналась від сестри [PERSON] . Їй сказали, що вони придбали квартиру та оформлюють право власності, роблять ремонт. [PERSON] питала у неї де та що можна придбати для квартири, бо вони також робила ремонт у своїй квартирі. Поки робили ремонт у квартирі, позивачі жили на дачі. Зі слів сестри [PERSON] , вона дізналась про те, що квартиру придбали за гроші [PERSON] та її чоловіка, вказала, що завжди вважала [PERSON] та її чоловіка власниками квартири, проте, що власник квартири [PERSON] - батько [PERSON] , вона дізналась після його смерті. В спірній квартирі ніколи не була, але знає, що на квартиру гроші також давала мати [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] вказав, що спірне майно належить йому та його родині, воно було придбано за власні кошти та за подаровані батьками з обох сторін. Батьки подарували по 50000 грн, 50000 грн подарували гості на весіллі, крім того продали квартиру на [ADDRESS] та мати дружини дала 250000 грн і 150000 грн дав [PERSON] . Після весілля вирішили, що треба придбати власне житло, перший внесок був не весь, а приблизно 200000 грн, є платіжні доручення, де все зафіксовано. Вказав, що він радився із [PERSON] щодо квартири, бо він був у цьому фахівцем. Право власності на квартиру вирішили реєструвати на [PERSON] , оскільки він працює в СБУ, а теща відмовилась реєструвати право власності на квартиру на себе, всі відмовились, крім [PERSON] . Акт приймання-передачі та платіжні інструкції підтверджують той факт, що саме він власник майна. При укладанні договорів, сплати коштів за квартиру та оформлені права власності на майно він діяв від імені і в інтересах [PERSON] на підставі відповідної довіреності. Наразі не дивлячись на те, що він продовжує службу в СБУ він не боїться реєструвати на себе право власності на квартиру, оскільки відповідачі намагаються його позбавити його власності, раніше ніхто не претендував на їх квартиру та паркомісце. Про його місце проживання саме у спірній квартирі знали всі його близькі люди, сусіди, співробітники. Переїхали у квартиру наприкінці 2014 року, а ремонт почали робити як отримали акт приймання-передачі, десь у 2013-2014 роках та фактично з отриманням акту володіли цією квартирою. Основна частина коштів, що була витрачена на ремонт квартири- це його гроші. [PERSON] зареєструвався у спірній квартирі, бо сказав, що право власності оформлено на нього то він має бути там зареєстрований. Він ніколи не претендував на цю квартиру та паркомісце. Коли [PERSON] захворів, вони не намагались переоформити квартиру та паркомісце на себе, бо мали високий рівень довіри до [PERSON] і знали, що є заповіт, в якому вказані всі діти [PERSON] . Знав також, що у [PERSON] та [PERSON] є спільний син, проте не думав, що він буде претендувати на їх квартиру, оскільки на [PERSON] майно було зареєстровано формально. За паркомісце заплатив 25000 доларів, які взяв у борг у друзів та також зареєстрував право власності на [PERSON] . Вказав, що декларував фактичне володіння спірним майном, проте письмових доказів у матеріалах справи немає. Допитана у судовому засіданні як свідок позивачка [PERSON] вказала, що вирішувати питання щодо придбання їм квартири почали після весілля. Спочатку їм було де жити, але після народження першої дитини це питання стало важливим. Вона хотіла квартиру лише у новобудові. У неї та чоловіка були свої заощадження, подарували також гроші на весілля і вони розраховували на допомогу батьків. Власних коштів було десь 50000 грн, на весілля подарували 50000 грн, батьки дали по 50000 грн, загалом десь 200000 грн. Також продали квартиру на [ADDRESS] . Для того, щоб знайти квартиру вона звернулась до своєї подруги, яка працювала брокером, обрали конкретну локацію. Як оформлювалось право власності їй не відомо, цим займався її чоловік. Власником квартири та паркомісця є її батько, оскільки чоловік через службу в СБУ не міг оформити право власності на себе. ЇЇ мати не захотіла реєструвати право власності на себе на майно, а батько погодився. Ремонт в квартирі робили за власні кошти після отримання акту приймання-передачі, робили дизайн-проєкт, приходили архітектори. Фактично у квартирі вони проживають з 2014 року. Батько ніколи не казав їй, що бажає проживати у цій квартирі, не виганяв її з квартири. Іншого майна у власності у неї немає. Всі знайомі та сусіди знали, що вони проживають у цій квартирі. За комунальні послуги платила вона. Скільки коштів було витрачено на ремонт вона не пам`ятає. У батька коштів на ремонт не брала, ремонт робили поступово. Батько давав працівників для ремонту в квартирі. Паркомісце придбали за 25000 доларів США, кошти взяли у борг у кума, право власності також оформили на батька. Вказала, що була впевнена в тому, що ця квартира належить їй і ніхто не буду на неї претендувати. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона тривалий час з 2008 року працювала у [PERSON] , організовувала ремонт його особистого майна. Вказала, що знає позивачку, бо вона донька [PERSON] , познайомилась із нею десь у 2011-2012 роках, із її чоловіком познайомилась пізніше. Одного дня [PERSON] покликав її до себе та сказав, що придбав квартиру на [ADDRESS] , та, що там буде жити його донька [PERSON] , а їй необхідно контролювати ремонтні роботи в цій квартирі. Ремонт у квартирі почався десь у 2013-2014 роках, у неї (свідка) були ключі від квартири, які вона отримала в приймальні [PERSON] . Вказала, що [PERSON] замовила кухню, а [PERSON] обурювався тим, що вона дуже дорога, проте вона (свідок) пояснила йому чому така ціна на кухню, через нестандартні розмірі. Також вказала, що вона організовувала всі будівельні роботи по квартирі. [PERSON] цікавився ремонтом у квартирі, пропонував свої варіанти, домовились, що кімнати зроблять так як хоче [PERSON], а коридор і кухню- так як хоче [PERSON] , сантехніку (бренд) обирала [PERSON], склали кошторис і вона його перевірила. Кошти на ремонт сплачував [PERSON] . Вона отримувала гроші у нього, іноді це був безготівковий розрахунок. Він вникав у кошторис, міг підписати його або ні і говорив їй розібратись із тим, що йому не подобається у тому кошторисі. Всі чеки протягом ремонту зберігались та складались у папку з написом «[PERSON]», після закінчення ремонту, вона знищила ту папку. Також зазначила, що позивачі їй не давали гроші на ремонтні роботи. Вказала, що деякі товари для ремонту обирала [PERSON] та погоджувала їх з [PERSON] . [PERSON] казав, що ця квартира його, а жити в ній буде [PERSON], бо і дитину легше возити до школи. Вирішуючи вказаний спір по суті, суд зазначає, що у якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивачі посилаються на те, що тривалий час (10 років) користуються/проживають у спірній квартирі, утримують її та паркомісце, та відкрито й добросовісно користуються і квартирою і паркомісцем. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Суд відхиляє доводи представників позивачів про те, що [PERSON] відмовився від права власності на спірне майно, що підтверджується тим, що він жодного дня не проживав у квартирі, там немає його речей, він не цікавився нерухомим майном, комунальні послуги сплачували саме позивачі, оскільки відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Позивачами до позовної заяви та протягом всього часу розгляду справи не було надано суду належних доказів про внесення відповідного запису про відмову [PERSON] від належного йому нерухомого майна по [ADDRESS] . Крім того, суд зазначає, що [PERSON] до моменту смерті був зареєстрований у цій квартирі, долучені до позову квитанції про сплату комунальних послуг датовані 2022-2023 роками, тобто після смерті власника майна та не свідчать про те, що у період з 2014 року по день смерті він не ніс витрат на утримання майна. Як вбачається зі змісту копій свідоцтв про право на спадщину, [PERSON] заповів все своє майно сину [PERSON] , не виокремлюючи якесь конкретне, зокрема спірну квартиру та паркомісце. Також за життя власника квартири ним не оформлювались договори дарування спірного майна на позивачів, жоден із свідків не зазначив про те, що таке питання було предметом обговорення у родинному колі, чи позивачі чи [PERSON] через певний час після вселення позивачів у цю квартиру, пропонували змінити власника спірного майна. Надані свідками позивачів та позивачами як свідками показання щодо того, що квартира придбавалась за спільні кошти: батьків [PERSON] , батьків [PERSON] , власні заощадження та подаровані на весілля не вказують на наявність підстав для визнання за позивачами право власності на спірне майно за набувальною давністю. Також суд зазначає, що позивачами не було надано належного жодного доказу того, що паркомісце придбавалось позивачами за позичені у кума/друга кошти, вказана інформація була зазначена особисто позивачами, допитаними як свідки та батьками позивачів. Вказані факти позивачі підтверджують виключно показаннями свідків, які є членами їх родини (мати позивачки та батько позивача) та які, відповідно, зацікавлені у результаті розгляду цієї справи, а свідок [PERSON] вказала, що вона також претендує на це спірне майно. В той же час, порядок придбання нерухомого майна не може підтверджуватись виключно показами свідків, які є зацікавленими у розгляді справи. Долучені до позовної заяви деякі копії договорів про придбання матеріалів для ремонту чи техніки, в яких замовником зазначена позивачка, не свідчать про те, що придбавалось вказане саме за кошти позивачів, а не [PERSON] . За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи що позивачі не набули права власності на спірне житлове та нежитлове приміщення, натомість, за життя власника майна [PERSON] , який помер [INFO] , набули право користування спірним майном за згодою та дозволу власника і це право ніким не оспорювалось та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачами даним майном, навіть за умови відкритості та тривалості такого користування, не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю, з огляду на те, що позивачі від моменту оформлення договорів про часткову участь у будівництві та протягом всього часу користування майном знали, що дійсним власником майна є саме [PERSON] , не оспорювали вказане, не вживали заходів для переоформлення права власності на себе, суд дійшов висновку, що у позивачів відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати при відмові у задоволенні позовних вимог залишаються за позивачами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed