Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що згідно свідоцтва про смерть від 13.04.2017 серії [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , мати позивача, яка була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . Державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич С.А. заведено спадкову справу на все майно, яке належало померлій. До державного нотаріуса звернувся [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (на обов`язкову частку у спадщині, оскільки має ІІІ групу інвалідності) на 67/600 часток житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , після смерті матері. 15 лютого 2024 року державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич С.А. (рішення № 131/02-14) відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (на обов`язкову частку у спадщині, оскільки має ІІІ групу інвалідності) на 67/600 часток житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . При цьому державний нотаріус зазначив, що відповідно до п. 4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витрибовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину проводиться нотаріусом на вказане майно чи право після подання документів, що підтверджують право спадкодавця на дане майно чи право та перевірки відсутності заборони або арешту (п.п. 41.15 глави 10 Порядку). На підтвердження права спадкодавця на 66,7% житлового будинку [ADDRESS] , позивачем надане свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] державним нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори Кучеренко Г. Ф. 18 листопада 1970 року. Оскільки в даному свідоцтві частка належного спадкодавцю будинку вказана в відсотках, а свідоцтво про право особистої власності на ім`я [PERSON] на підставі ст. 22 Кодексу України про шлюб та сім`ю не видавалося, є лише примітка у вище вказаному свідоцтві про право на спадщину, що 1/2 вказаного будинку переходить у власність [PERSON] , видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] після [PERSON] , померлої [INFO] на 66,7% житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] , у державного нотаріуса немає можливості. За наведених обставин, позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 67/600 часток житлового будинку розташованого в [ADDRESS] . Повідомляє суд, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року у справі № 145/2011/18, яке набуло законної сили, визнано за [PERSON] право власності за заповітом на 67/120 часток житлового будинку [ADDRESS] : будинок 1970 року забудови означений в техпаспорті літ. «А» з верандою «а», прибудовою «а1», загальною площею підрахованою за формулою розрахунку площ 84.3 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м., житловою площею 54.3 кв.м., допоміжною 30.0 кв.м., ганку з козирком, літньої кухні «Б», сараю «Б», погреба «П/Б», ганку, огорожі №1, воріт №2, хвіртки № 3, колодязя № 4, колодязя інженерних мереж № 5, вигрібної ями № 7 в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої в м. Гнівань [INFO] . Водночас визначено, що розмір належної [PERSON] частки у житловому будинку, означеного літ. «А», що знаходиться в [ADDRESS] , становить 33/200 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18 листопада 1970 року після смерті [PERSON] . Так, згідно змісту вказаного рішення, зазначено, що [INFO] помер [PERSON] . Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 29.10.1966 р., укладеного між виконкомом Гніванської селищної ради депутатів трудящих та [PERSON] . [PERSON] було надано право на безстрокове користування земельною ділянкою [ADDRESS] , загальною площею 700 кв.м. для будівництва будинку. Договір посвідчено Кучеренко Г.Ф., нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори. Відповідно до акту відведення земельної ділянки під будівництво в [ADDRESS] від 28.10.1966 року [PERSON] в натурі відведено земельну ділянку площею 700 кв.м. під забудову. 29 жовтня 1966 року [PERSON] надано дозвіл № [NUMBER] на проведення будівельних робіт, які повинні бути завершені до 29.10.1969 року. 18.11.1970 року нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними господарчими будівлями в рівних частках дружині [PERSON] та дочкам [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель в [ADDRESS] . В примітці свідоцтва вказано, що інша 1/2 частка вказаного будинку належала відповідно до вимог ст. 22 КпШС УРСР [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 18.11.1970 року. Акт прийняття індивідуального домоволодіння по [ADDRESS] , у [PERSON] складено 19.04.1970 року. Проте, відповідно до довідки виконкому Гніванської селищної ради від 03.09.1970 року [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання побудований будинок в [ADDRESS] . Крім того, дане свідоцтво про право на спадщину від 18.11.1970 року зареєстровано в БТІ 26.11.1970 року, недійсним не визнано, ніким не оскаржене. Рішенням виконкому Гніванської міської ради від 24.03.1977 року №61 будинок [PERSON] і співвласників перенумеровано з №12 на №4. Згідно Указу Президії Верховної Ради УРСР від 13.12.1981 року смт. Гнівань разом з селом Витава, їх територія увійшли до складу м. Гнівань, що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 14.12.2016 року №02-10/1251. Розпорядженням Гніванської міської ради від 17.02.2016 року вулицю Маяковського перейменовано на вулицю Піддубного. Відповідно до довідки КП «ВООБТІ» від 08.10.2018року №144 станом на 31.12.2012 року за [PERSON] зареєстровано 67/100 (66,7%) право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; за [PERSON] та [PERSON] 33/100 (33,3%) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON] , нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори за р. №4473 від 18.11.1970 року. 23.02.1974 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Шлюб зареєстровано Гніванською селищною радою Тиврівського району, актовий запис №12. Згідно технічного паспорта на будинок [ADDRESS] житловий будинок «А», 1970 року забудови, веранда «а», ганок з козирком, літня кухня та сарай «Б», погріб «П/Б», ганок - 1971 року забудови. Після одруження з [PERSON] в даному домоволодінні було побудовано прибудову «А1», 1979 року забудови, огорожа №1, 1988 року забудови, ворота №2, 1988 року забудови, хвіртка №4, 1988 року забудови, колодязь №4, 2003 року забудови, колодязь інженерних мереж 2003 року забудови; вигрібна яма №7, 1978 року забудови. Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС (чинного на час забудови вказаних будівель) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них. Згідно ст. 25 цього Кодексу, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічне положення містить і чинний Сімейний кодекс України. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, ні [PERSON] за життя, ні відповідачем [PERSON] не подано позову ні про визнання вищевказаного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; ні позову про визнання їх спільною сумісною власністю вищевказаних господарських будівель. Відповідного рішення суду суду не надано. [PERSON] померла [INFO] . На час смерті вона проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] , що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 02.10.2018 року. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 67/100 часток домоволодіння в [ADDRESS] . За життя [PERSON] 21.08.1985 року склала заповіт, яким належні їй 66,7% житлового будинку з добудовою 1-7, 1-8 (прибудова а-1) та відповідну частину господарських приміщень, які розташовані в [ADDRESS] (тогочасна адреса) заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Зареєстровано заповіт Спадковому реєстрі 20.08.2007 року за № 42965410, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №54257879 від 27.11.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадщину після смерті [PERSON] прийняли позивач, син [PERSON] , та дочка [PERSON] , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини: [PERSON] 02.08.2017 року, [PERSON] 14.08.2017 року. В шестимісячний строк 14.08.2017 року [PERSON] подала заяву про відмову від прийняття спадщини, інших заяв не надходило, що стверджується листом Тиврівської держнотконтори №2114/01-16 від 27.11.2018 року. Крім того, на час смерті були зареєстровані: син [PERSON] разом із нею постійно проживали [PERSON] та дочка [PERSON] , що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 02.10.2018 року. Пенсійним посвідченням № [NUMBER] серії [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України, підтверджується отримання пенсії по інвалідності, 3 група, загальне захворювання. Та обставина, що [PERSON] була матір`ю позивача стверджуються свідоцтвом про його народження, від 05 липня 1974 року Гніванською селищною радою Тиврівського району Вінницької області, де в графі мати зазначено: [PERSON] . Таким чином, позивач наділений правом на обов`язкову частку у спадщині статтею 1241 ЦК України, згідно якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Так, Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Вказаним рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року аркуш рішення номер 7 абзац 5 зазначено, що обов`язкова частка [PERSON] , як спадкоємця за законом, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів III групи, складає 67/600 часток у спадщині. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи,у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Викладені факти вище встановлені рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року у цивільній справі 145/2011/18, яке набуло законної сили, та при розгляді якої брав участь позивач [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Вказані правовідносини регулюються ст. 328 ЦК України, за якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та ч. 5 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивач, як спадкоємець за законом спадкового майна після смерті матері, [PERSON] , у виді 67/600 часток житлового будинку [ADDRESS] : будинок 1970 року забудови означений в техпаспорті літ. «А» з верандою «а», прибудовою «а», загальною площею підрахованою за формулою розрахунку площ 84,3 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м., житловою площею 54,3 кв.м., допоміжною 30,0 кв.м., ганку з козирком, літньої кухні «Б», сараю «Б», погреба «П/Б», ганку, огорожі №1, воріт №2, хвіртки № 3, колодязя № 4, колодязя інженерних мереж № 5, вигрібної ями № 6 не може нотаріально оформити своє спадкове право в зв`язку з визначенням частки спадкодавця на вищевказаний будинок у відсотках, а свідоцтво про право особистої власності на ім`я [PERSON] невидавалося, є лише примітка у вище вказаному свідоцтві про право на спадщину, що 1.2 вказаного будинку переходить у власність [PERSON] , змушений звернутись із даним позовом. Просить визнати за [PERSON] право власності за законом на 67/600 часток житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлої в м. Гнівань [INFO] . Стягнути з [PERSON] судові витрати в сумі 1211,20 коп Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 04.12.2024 матеріали позовної заяви було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 11.12.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26.12.2024 закрито підготовче провадження та дану цивільну справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] (в режимі відеоконференції) позов підтримали, просили його задоволити з підстав, викладених в позовній заяві на підставі поданих доказів. [PERSON] просив судові витрати залишити за ним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена своєчасно. 01.04.2025 надала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнає частково. Просить судові витрати залишити за позивачем. Третя особа, Державний нотаріус Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області Зданевич С.А., в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Причин неявки суду не повідомлено. Суд, вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Так, судом установлено, що [INFO] в м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області померла [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 67/100 часток домоволодіння в [ADDRESS] . За життя [PERSON] , 21.08.1985, склала заповіт, яким належні їй 66,7% житлового будинку з добудовою 1-7, 1-8 (прибудова а-1) та відповідну частину господарських приміщень, які розташовані в [ADDRESS] (тогочасна адреса) заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с. 56-57 зворот). Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 20.08.2007 за № 4296410, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №49604583 від 25.10.2017 (а.с. 58 зворот). Спадщину після смерті [PERSON] прийняли її син [PERSON] та дочка [PERSON] , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини: [PERSON] 02.08.2017 (а.с. 46 зворот), [PERSON] 14.08.2017 (а.с. 51 зворот). В шестимісячний строк 14.08.2017 [PERSON] подала заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.52 зворот), інших заяв не надходило, що стверджується листом Тиврівської дежнотконтори №2114/01-16 від 27.11.2018. На час смерті з [PERSON] були зареєстровані: син [PERSON] , разом із нею постійно проживали син [PERSON] та дочка [PERSON] , що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 02.10.2018. 15\~лютого 2024\~року державним\~нотаріусом Тиврівської\~державної нотаріальної\~контори Вінницької\~області Зданевич\~С.А.\~рішенням №\~131/02-14\~відмовлено [PERSON] \~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом (на\~обов`язкову\~частку у\~спадщині,\~оскільки має\~ІІІ групу\~інвалідності)\~на 67/600\~часток житлового\~будинку з\~господарськими будівлями,\~розташованого в\~ [ADDRESS] ,\~після смерті\~матері [PERSON] ,\~оскільки в\~даному свідоцтві\~частка належного\~спадкодавцю будинку\~вказана в\~відсотках,\~а свідоцтво\~про право\~особистої власності\~на ім`я\~ [PERSON] \~на підставі\~ст.\~22\~Кодексу України\~про шлюб\~та сім`ю\~не видавалось,\~є лише\~примітка у\~вище вказаному\~свідоцтві про\~право на\~спадщину,\~що 1,2\~вказаного \~будинку переходить\~у власність\~ [PERSON] (а.с. 15). Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 вересня 2019 року у справі № 145/2011/18, яке набуло законної сили 29.10.2019, визнано за [PERSON] право власності за заповітом на 67/120 часток житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої в м. Гнівань [INFO] . Водночас визначено, що розмір належної [PERSON] частки у житловому будинку, означеного літ. «А», що знаходиться в [ADDRESS] , становить 33/200 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18 листопада 1970 року після смерті [PERSON] (а.с. 16-19 зворот). Згідно змісту вказаного рішення, встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 29.10.1966 р., укладеного між виконкомом Гніванської селищної ради депутатів трудящих та [PERSON] . [PERSON] було надано право на безстрокове користування земельною ділянкою [ADDRESS] , загальною площею 700 кв.м. для будівництва будинку. Договір посвідчено Кучеренко Г.Ф., нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори. Відповідно до акту відведення земельної ділянки під будівництво в [ADDRESS] від 28.10.1966 року [PERSON] в натурі відведено земельну ділянку площею 700 кв.м. під забудову. 29 жовтня 1966 року [PERSON] надано дозвіл № [NUMBER] на проведення будівельних робіт, які повинні бути завершені до 29.10.1969 року. 18.11.1970 року нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними господарчими будівлями в рівних частках дружині [PERSON] та дочкам [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель в [ADDRESS] . В примітці свідоцтва вказано, що інша 1/2 частка вказаного будинку належала відповідно до вимог ст. 22 КпШС УРСР [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим нотаріусом Жмеринської державної нотаріальної контори 18.11.1970 року. Акт прийняття індивідуального домоволодіння по [ADDRESS] у [PERSON] складено 19.04.1970 року. Відповідно до довідки виконкому Гніванської селищної ради від 03.09.1970 року [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання побудований будинок в [ADDRESS] . Крім того, дане свідоцтво про право на спадщину від 18.11.1970 року зареєстровано в БТІ 26.11.1970 року, недійсним не визнано, ніким не оскаржене. Рішенням виконкому Гніванської міської ради від 24.03.1977 року №61 будинок [PERSON] і співвласників перенумеровано з №12 на №4. Згідно Указу Президії Верховної Ради УРСР від 13.12.1981 року смт. Гнівань разом з селом Витава, їх територія увійшли до складу м. Гнівань, що стверджується довідкою виконкому Гніванської міської ради від 14.12.2016 року №02-10/1251. Розпорядженням Гніванської міської ради від 17.02.2016 року вулицю Маяковського перейменовано на вулицю Піддубного. Відповідно до довідки КП «ВООБТІ» від 08.10.2018 №144 станом на 31.12.2012 за [PERSON] зареєстровано 67/100 (66,7%) право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; за [PERSON] та [PERSON] 33/100 (33,3%) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON] , нотаріусом Жмеринської нотаріальної контори за р. №4473 від 18.11.1970 року. 23.02.1974 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано Гніванською селищною радою Тиврівського району, актовий запис №12, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] . Згідно технічного паспорта на будинок [ADDRESS] житловий будинок «А», 1970 року забудови, веранда «а», ганок з козирком, літня кухня та сарай «Б», погріб «П/Б», ганок - 1971 року забудови. Після одруження з [PERSON] в даному домоволодінні було побудовано прибудову «А1», 1979 року забудови, огорожа №1, 1988 року забудови, ворота №2, 1988 року забудови, хвіртка №3, 1988 року забудови, криниця №4, 2003 року забудови, колодязь інженерних мереж 2003 року забудови; вигрібна яма №7, 1978 року забудови. Проте, ні [PERSON] за життя, ні відповідачем [PERSON] не подано позову про визнання визнання вищевказаного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] померла [INFO] . Таким чином, після смерті Когут відкрилась спадщина на 67/100 часток домоволодіння в [ADDRESS] . Сама позивач стверджує, що [PERSON] є інвалідом, а відтак, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині. Оскільки, після смертті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відтак кожному із них належало по 67/300 часток спадкового майна, обов`язкова частка [PERSON] складає 67/600 часток у спадщині. Згідно технічного паспорта на будинок [ADDRESS] житловий будинок «А», 1970 року забудови, складається з: веранда «а», ганок з козирком, літня кухня та сарай «Б», погріб «П/Б», ганок - 1971 року забудови. прибудову «А1», 1979 року забудови, огорожа №1, 1988 року забудови, ворота №2, 1988 року забудови, хвіртка №3, 1988 року забудови, криниця №4, 2003 року забудови, колодязь інженерних мереж 2003 року забудови; вигрібна яма №6, 1978 року забудови (а.с.6-8 зворот). Вирішуючи питання про розв`язання даного спору, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 3 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки спадкодавця, які не припиняються з настанням його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом установлено, що [PERSON] на момент відкриття спадщини після смерті своєї матері, [PERSON] , постійно проживав з нею, заяв про відмову від спадщини не подавав, а отже вважається таким що прийняв спадщину. Крім цього, [PERSON] у визначений законом шестимісячний строк нотаріусу подана заява про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Судом установлено, що на час відкриття спадщини [PERSON] мав встановлену групу інвалідності, а отже має право на обовязкову частку у спадщині, яка складає 67/600, що встанволено рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17.09.2019, яке набуло законної сили, а також підверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд зазначає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту прав, який може бути застосований судом в разі відсутності умов для оформлення відповідних прав в нотаріальному порядку. В даному випадку позивач отримав відмову нотаріуса в оформленні права власності на 67/600 часток житлового будинку в порядку спадкування за законом, оскільки право власності на житловий будинок не було зареєстровано за час життя спадкодавця [PERSON] . Отже, у позивача відсутня можливість оформити його право власності на спірне домоволодіння в нотаріальному порядку. Враховуючи вищевикладені обставини, відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не позбавляє позивача права на спадкове майно. Суд зауважує, що позивач є спадкоємцем після смерті його матері [PERSON] , незважаючи нан наявність заповіту, має право нан обов`язкову частку у спадщині, позивач спірну частку будинку фактично прийняв у спадщину шляхом подачі нотаріусу відповідних заяв про прийняття спадщини. Відповідно, за позивачем [PERSON] має бути визнано право власності на 67/600 часток як за спадкоємцем після смерті його матері [PERSON] , яка за час свого життя набула право власності на спірну частку житлового будинку, проте,\~оформити\~це право позивач в нотаріальному порядку не може, оскільки [PERSON] не оформила своїх спадкових прав на спірну частку житлового будинку. Підводячи підсумок суд вважає, що існують законні та достатні підстави для захисту прав позивача в судовому порядку шляхом задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну частку житлового будинку. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі суд враховує, що хоча позовні вимоги позивача було задоволено, проте цей спір виник не з вини відповідача. Тобто, відповідач не вчиняв дій або бездіяльності, які мали наслідком виникнення цього спору, а набув статусу відповідача в силу норм Цивільного кодексу України. Таким чином, стягнення з відповідача судових витрат буде несправедливим та нерозумним, у зв`язку з чим, враховуючи висловлену в судовому засіданні позицію позивача про залишення за ним судового збору, суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачами. Враховуючи викладене,

Outcome: approved