Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини Свої позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем у справі [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2004 року, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2022 року. Крім того, даним рішенням визначено місце проживання їхньої спільної дитини [PERSON] , [INFO] разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що з грудня 2021 року після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, дочка постійно проживає з ним. Відповідач впродовж останній трьох років проживає у квартирі своєї сестри в м. Луцьку. При цьому, остання доходів немає, ніде не працює , живе власним життям окремо від дитини, не цікавиться розвитком та її здоров`ям, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні доньки не бере. Зазначає, що він самостійно виховує та утримує дитину. При цьому, встановлення даного факту необхідне йому для захисту прав та інтересів дитини, для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, окрім того встановлення даного факту для нього важливе юридичне значення, оскільки необхідне для отримання статусу одинокого батька. Покликаючись на викладені обставини, просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ним як батьком, без участі матері [PERSON] .. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце слухання справи повідомлялася судом належним чином. А тому, суд вважає за можливе справу слухати у її відсутності за наявними у справі доказами. Представник третьої особи подала суду заяву про слухання справи у її відсутності. При вирішенні справи покладалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом з`ясовано, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2004 року, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2022 року (а.с. 11-13),від якого мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №86, виданого ЦНАП Підгайцівської сільської ради від 24.05.2024 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та до складу сім`ї входить [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Актом обстеження умов проживання №52-П від 20.05.2024 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: батько [PERSON] та дочка [PERSON] . При цьому, в неповнолітньої дитини є окрема кімната, облаштована належним чином для повноцінного розвитку, навчання та виховання (а.с. 15). Згідно довідки служби у справах дітей Підгайцівської сільської ради від 07.06.2024 року, [PERSON] виховує та утримує неповнолітню дочку [PERSON] без участі та матеріальної допомоги матері [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до інформації КП ЗСО «Луцький ліцей №4 імені Модеста Левицького Луцької міської ради» [PERSON] навчається у 10-Б класі та проживає разом із батьком, який піклується про неї, цікавиться навчанням дочки, приходить на батьківські збори, забезпечує дитину всім необхідним. При цьому, матір дитини не цікавиться дочкою (а.с. 14 зворот). Вирішуючи спір суд виходив з наступного. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно із ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 цього Кодексу ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним з батьків батьківських обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. В ході розгляду справи позивачем не надано беззаперечних доказів самостійного утримання та виховання дитини без участі матері. На думку суду факт розірвання шлюбу між сторонами та те, що сторони не проживають разом, не свідчить про не можливість участі матері у вихованні та утриманні дочки. Рішення суду про визначення місця проживання дитини також не свідчить про даний факт. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. З огляду на вище встановлені обставини справи та наведені положення закону вбачається, що взаємні права матері до дитини не припинилися, а тому немає підстав стверджувати, що позивач самостійно виховує та утримує спільну дитину сторін. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачем не представлено суду належних та беззаперечних доказів в обґрунтування своїх вимог, тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed