Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

В грудні 2024 року позивач звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 30.07.2023 року та від 17.12.2023 року в сумі 43000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 30 липня 2023 року ним було передано в борг відповідачці грошові кошти на суму 13 000 (тринадцять тисяч) грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було написано особисто розписку від 30 липня 2023 року, із зазначенням умов їх повернення, а саме: повернути всю суму боргу до 10 серпня 2023 року. 17 грудня 2023 року позивачем було передано в борг відповідачці грошові кошти на суму 30000 (тринадцять тисяч) грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було написано особисто розписку від 17 грудня 2023 року, із зазначенням умов їх повернення, а саме: повернути всю суму боргу до 22 грудня 2023 року. Свої зобов`язання за договорами позики відповідач не виконала, на вимоги щодо повернення боргу в усній розмові відповідала, що грошові кошти поверне по мірі можливості, не вказуючи конкретних термінів. Станом на початок грудня цього року від відповідача не було жодної реакції, ані повернення коштів, ані будь-чого, що свідчило б про намір їх повернути. Вищезазначені розписки від 30 липня 2023 року та 17 грудня 2023 року повністю підтверджують як факт отримання відповідачем коштів за договорами позики, так і її зобов`язання повернути ці кошти в обумовлений термін. На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики відповідач має на руках оригінал розписок відповідача від 30.07.2023 року та 17.12.2023 року. Враховуючи викладене, та факт того, що відповідач не повернула кошти в зазначений термін, позивач вимушений звернутися до суду цим позовом. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року по вищезазначеній справі було відкрито провадження, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач [PERSON] \~про розгляд\~справи в\~порядку спрощеного\~позовного провадження\~без повідомлення\~сторін повідомлений\~належним чином.\~Заперечень від\~позивача щодо\~розгляду справи\~в порядку\~спрощеного провадження,\~не надходило. \~ \~ \~ \~Відповідачці [PERSON] , відповідно до вимог ЦПК України, направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками. Надано строк для подачі заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. Заперечень від відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надійшло. На адресу суду повернулося поштове повідомлення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (адреса місця реєстрації та проживання відповідача). Відзив на позов відповідач не подала. Відповідно до\~п.3\~ч.8\~ст.128\~ЦПК України,\~днем вручення\~судової повістки\~є день\~проставлення у\~поштовому повідомленні\~відмітки про,\~в тому\~числі,\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб, передбачений законом та з огляду на те, що відповідачі не подали відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст.280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 30 липня 2023 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 13000 гривень, із зобов`язанням сплачувати пеню у розмірі 1% за кожен день несплати. Вказану суму відповідач зобов`язувалась повернути до 10.08.2023 року, що підтверджується копією розписки від 30.07.2023 року (а.с.6). Крім того, 17 грудня 2023 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 30000 гривень, із зобов`язанням сплачувати пеню у розмірі 1% за кожен день несплати. Вказану суму відповідач зобов`язувалась повернути до 22.12.2023 року, що підтверджується копією розписки від 17.12.2023 року (а.с.5). Факт отримання відповідачкою [PERSON] грошових коштів у розмірі 13000 гривень та 30000 гривень підтверджується оригіналами розписок від 30 липня 2023 року та від 17 грудня 2023 року, що містяться в матеріалах справи (а.с.28,29). Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики, як визначено в ст.1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 545 ЦК України\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. При цьому, відповідно до\~ ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтями 526, 527, 530\~ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст.610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16\~ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільного права є примусове виконання обов`язку в натурі. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1\~ст.631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Зі змісту процитованої норми закону можливо зробити висновок, що договір позики може бути строковим або безстроковим. Якщо в договорі вказано, коли саме позичальник має повернути борг, то такий договір є строковим. Саме від моменту, коли позичальник має повернути борг, відраховуватиметься строк позовної давності (ст.267 ЦК України) та нараховуватиметься пеня та інші штрафні санкції. На підставі наведеного вище суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] є позичальником, який не виконує належним чином свої зобов`язання за договором позики щодо своєчасного та у повному обсязі повернення суми боргу позикодавцю [PERSON] , що є підставою для примусового стягнення суми боргу у розмірі 13000 грн за розпискою від 30 липня 2023 року та у розмірі 30000 грн за розпискою від 17 грудня 2023 року. Позивач звільнений від сплати судового збору, а тому, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,2 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved