Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовною заявою, в якій просив витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь ГО «Автостоянка «Волна» земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5110137600:20:044:0010 за адресою: [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №597 . В обґрунтування позову позивач зазначив, що ГО «Автостоянка «Волна» є користувачем земельної ділянки площею 0,5 га за адресою [ADDRESS] на підставі рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 р. №470. Рішенням Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 5110137600:20:044:0010 за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. В подальшому [PERSON] здійснив відчуження вказаної земельної ділянки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. за реєстровим №597. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі №522/13248/16-а рішення Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року було визнано протиправним та скасовано. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що ГО «Автостоянка «Волна» протягом більш ніж 20 років користується спірною земельною ділянкою з дозволу органу місцевого самоврядування. Таким чином, позивач вважає, що його право користування вищевказаною спірною земельною ділянкою порушено, [PERSON] протиправно нею володіє, а тому слід витребувати з його незаконного володіння цю земельну ділянку та скасувати рішення, на підставі якого було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку. Представники позивача в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи ТОВ «Консалт Солюшенс» - адвокат Башук Денис Сергійович проти задоволення позовних вимог заперечував, наполягав на відмові у їх задоволенні. Третьою особою було подано пояснення третьої особи, в яких представник заперечував проти заявлених позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу /Гончарова Світлана Юріївна - в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню і в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Судом було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації від 16.09.1988 р. №470 «Про реєстрацію уставу кооперативу «Іскра» при ДЕУ Суворовського району» земельна ділянка за адресою [ADDRESS] була надана в тимчасове користування кооперативу «Іскра». 15 січня 2002 р. розпорядженням Суворовської районної адміністрації №20/1 було передано для експлуатації Суворовській раді ветеранів автостоянку «Волна», по вул.Кишинівська, 2-а. Рішенням Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року був затверджений проект відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 5110137600:20:044:0010 за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. В подальшому [PERSON] здійснив відчуження вказаної земельної ділянки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №597. [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого на теперішній час є ТОВ «Консалт Солюшенс», в забезпечення кредитного договору №ОД14/03/2008/840-К/119, 21 березня 2008 р. уклали Договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеки ВАТ КБ «Надра» земельну ділянку 0,1000 га, кадастровий номер 5110137600:20:044:0010 за адресою: [ADDRESS] Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 08 жовтня 2018 року по справі №522/13248/16-а рішення Одеської міської ради №3713-IV від 28 січня 2005 року було визнано протиправним та скасовано. Вважаючи, що право власності [PERSON] порушує право користування позивача, ГО «Автостоянка «Волна» звернулась до суду із даною позовною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вказане кореспондується і з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, якою визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, обов`язковою передумовою для звернення до суду з позовною заявою має бути порушення, невизнання або оспорення права, свободи чи інтересу особи. Отже, позивач, подаючи позовну заяву, в першу чергу повинен зазначити про порушення його конкретного, не ілюзорного, реального права, а не обійтися формальним переліченням обставин. Як встановлено судом, позивачем не зазначено позовній заяві яким чином відповідачем порушено, невизнано або оспорено право користування позивача. Як неодноразово вказував Касаційний адміністративний суд Верховного Суду у постановах по справам №2040/5680/18, №295/14795/16-а, №360/2334/17, право особи на звернення до суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Якщо ж таке право не є порушеним, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі №910/11511/18. Окрім того, Верховний Суд в приведених постановах наголосив, що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. З урахуванням доводів позивача, судом не встановлено, яким чином порушується право позивача на користування чи розпорядження своїм майном, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Разом із тим суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, що пояснюється наступним. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором надається в особи, яка не мала права його відчужувати, про те, що набувач не знав і не міг знати (добровільний набувач), власник має право вимагати це майно від набувача лише у якщо, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, яку він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма забезпечує вичерпне коло підстави, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом цих положень, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто, позивач звернувся з віндикаційним позовом. Віндикація - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, провадження №12-25гс21 виснувала наступні висновки: рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Разом з тим, відповідно до висновків вкладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16, постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 570/1706/21, саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Судом встановлено, що позивач ніколи не був власником спірної земельної ділянки. Позивач лише був користувачем спірного майна без реєстрації права власності. Про що неодноразово зазначав сам позивач. А тому, суд приходить до висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки звернення з віндикаційним позовом має право лише неволодіючий власник майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19). Також суд бере до уваги, що договір купівлі-продажу від 21 березня 2008 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. за реєстровим №597 оспорений не був, рішення суду про визнання недійсним цього договору відсутнє, а тому такий договір є дійсним. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, діє принцип правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18). Щодо заявленої ТОВ «Консалт Солюшенс» вимоги про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено\~ст. 256 ЦК України. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу, що передбачено\~статтею 260 ЦК України. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року в справі № 143/41/22 (провадження № 61-8389св23). Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення\~статті 267 ЦК України\~і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Враховуючи наведене, суд не застосовує наслідки позовної давності. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не встановлено і в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed