Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення Російської Федерації, у якому просила стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України шкоду у розмірі 100 000 грн. у відшкодування невиконання Україною позитивних зобов`язань щодо забезпечення права власності та з Російської Федерації - у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди суму 3 182 301 грн. 38 коп. та моральної - суму 300 000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи позов, позивач вказала, що вона є власником будинку площею 92,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 24.02.2022 року Президент Російської Федерації оголосив про рішення провести спеціальну військову операцію з демілітаризації України, внаслідок чого по всій території України розпочались масові авіаудари, ракетні та артилерійські обстріли військових та мирних об`єктів та Російська Федерація продовжує повномасштабне вторгнення на території України. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Частина території України, зокрема м. Ірпінь та інші міста Бучанського району Київської області перебували в частковій окупації російських військових з 24.02.2022 року по 02.04.2022 року. Внаслідок артилерійських обстрілів будинок позивача був повністю зруйнований, а потім згорів. Будинок не придатний для подальшого використання для проживання, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості користуватись будинком та майном, яке в ньому знаходилось. Таким чином, у результаті артилерійських обстрілів під час військового вторгнення Російської Федерації позивачу було спричинено майнову та моральну шкоду. Тому, позивач вважає, що вина за спричинення їй матеріальної та моральної шкоди лежить на Державі та Російській Федерації, у зв`язку з чим звернулася до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2023 року позов [PERSON] , залишено без руху. 19.07.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2023 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.07.2023 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 15.09.2022 року. 13.10.2023 року на адресу суду від представника відповідача Державної казначейської служби України - Олешка О.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України й інших актів цивільного законодавства та висновків Конституційного суду України, Казначейство не повинно нести відповідальності за шкоду завдану позивачу внаслідок стверджувальних незаконних дій інших суб`єктів. Казначейство зазначає, що держава вчиняє всі можливі дії та вживає необхідних заходів, щоб захистити громадян та їх майно від протиправних посягань з боку країни-агресора. У подальшому після отримання доступу до активів та майна Російської Федерації заблокованих за кордоном, можливим буде реалізація в повній мірі права кожної особи на відшкодування завданої шкоди її майну. Казначейство повідомляє, що законом про Державний бюджет України не передбачено видатків для відшкодування шкоди/збитків у разі невиконання державою позитивних зобов`язань, що виключає можливість виплати відповідних коштів на підставі рішення суду. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію (ч. 5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». 23.10.2023 року на адресу суду від представника відповідача Кабінету Міністрів України - Харчука Р.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог до Держави Україна. Позивач не просить захистити право власності на належне його майно від посягань з боку держави, а відстоює право на відшкодування шкоди, заподіяної іншими особами, за рахунок Держави України. Разом з тим, позивач не надав жодних доказів, які б стосувались розрахунку витрат заподіяних їй, протиправним, на її думку, невиконанням саме Державою Україна свого позитивного обов`язку, щодо ефективного контролю. Починаючи з 24.02.2022 року держава робить всі максимально можливі дії та заходи, щоб захистити громадян та їх майно від протиправних посягань з боку держави-агресора. У подальшому після отримання доступу до активів та майна Російської Федерації, заблокованих за кордоном, можливим буде реалізація в повній мірі права кожної особи на відшкодування завданої шкоди її майну. Зазначає, що 24.02.2022 року Російська Федерація в порушення п. 4 ст. 2 Статуту ООН вчинила масштабну немотивовану збройну агресію проти України. Факт масштабної немотивованої збройної агресії РФ проти України визнано резолюцією надзвичайної спеціальної сесії Генеральної асамблеї ООН від 02.03.2022 М ES-11/1, у зв`язку з чим цей факт є загальновідомим і має преюдиційне значення (не підлягає доказуванню під час судового розгляду. Російська федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею збройної агресії, зокрема за майнову шкоду, заподіяну підконтрольними їй збройними формуваннями, а також за майнову шкоду, заподіяну збройними формуваннями, підконтрольними Україні, під час здійснення ними законного права на самозахист. Зокрема, відшкодуванню підлягає шкода, заподіяна в результаті: - пошкодження чи знищення майна під час бойових дій; - вилучення майна збройними формуваннями, які перебувають під контролем країни-агресора; - втрати майна особою, яка була змушена залишити місце проживання через бойові дії чи окупацію. Потерпілі фізичні та юридичні особи мають право звертатися з цивільними позовами до Російської Федерації про відшкодування заподіяної шкоди до судів за місцем заподіяння такої шкоди. Відтак, відповідальність та компенсації за зруйноване майно позивача, має бути покладено в повній мірі на Російську Федерацію. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, разом з тим, подав до суду заяву в якій позов підтримав, просив задовольнити та проводити розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Представник Кабінету Міністрів України до судового засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У встановлений ухвалою строк представник відповідача Російської Федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та до судового засідання не з`явився. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку площею 92,8, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою виконавчого комітету Ірпінської міської ради про пошкодження житлового приміщення № 1258/1 від 27.05.2022 року у зв`язку з бойовими діями, які відбулись у 2022 році на території Ірпінської міської територіальної громади, житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , було пошкоджено, а саме: житлове приміщення пошкоджено внаслідок влучання боєприпасу та вигорання. Житло непридатне для проживання. Актом про пожежу, складеним комісією у складі головного інспектора ВПБ УЗНС ГУ ДСНС України у Київській області майора служби цивільного захисту Довганя О.О., фахівця СП та МЗДНК ЦЗД ГУ ДСНС України в Київській області майора служби цивільного захисту Гапоненко І.Я., фахівця ВЗК за УПВПБ ЦЗД ГУ ДСНС України у Київській області старшого лейтенанта служби цивільного захисту Голубцової О.О. від 01.06.2022 року, встановлено, що внаслідок бойових дій та потрапляння боєприпасів, їх частин, виникла пожежа житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , внаслідок чого житловий будинок знищено повністю, а саме: покрівля, міжповерхове перекриття по всій площі будинку, підлога, вікна та двері, внутрішнє оздоблення стін та стелі житлових кімнат, речі домашнього вжитку, побутова та кухонна техніка, меблі, комунікації. Відповідно до акту про знищення житла, складеного 15.04.2022 року, в результаті артилерійського обстрілу м. Ірпінь збройними силами Російської Федерації в будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] влучив снаряд та почалась пожежа, внаслідок чого житловий будинок повністю знищено, виглядає непридатним для проживання і таким, що не підлягає відновленню. Згідно зі звітом від 03.06.2022 шифт № 209-06/22-ЕЗ про проведення попереднього обстеження для оцінки технічного стану та експлуатації придатності будинку за адресою: [ADDRESS] , складеного головним архітектором проекта Полонською Н.В., відповідальним виконавцем Ілюшечкін С.О., інженер технічного нагляду Дмитрашко В.В. встановлено, що будинок непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти). Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 12.06.2023 року оціночна вартість будинку площею 92,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 3 182 301 грн. 38 коп. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на спричинення їй матеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення Російської Федерації, внаслідок чого було зруйновано її будинок, який є непридатним для подальшого проживання та користування. Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Після початку широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України, Держава вживає необхідних заходів щодо юридичного оформлення механізму компенсації за зруйноване/пошкоджено майно фізичних та юридичних осіб, а саме. Постановою Кабміну від 20.03.2022 № 326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні, внаслідок збройної агресії російської федерації» (далі Порядок № 326). Порядком № 326 передбачено обов`язок Міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади розробити та затвердити методики визначення шкоди та збитків за основними напрямками, які закріплені за відповідальними органами виконавчої влади. Постановою Кабміну від 26.03.2022 № 380 затверджено Порядок подання інформаційного повідомлення про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, який передбачав можливість подання інформаційних повідомлень про знищене/пошкоджене нерухоме майно через вебпортал Дія. Постановою Кабміну від 05.04.2022 № 423 затверджено зміни до Порядку проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва, затвердженого постановою Кабміну від 12.04.2017 № 257 (передбачено, що обстеження пошкоджених чи зруйнованих будівель проводиться за рішенням власника об`єкта або уповноважених органів (органів місцевого самоврядування чи військових адміністрацій) шляхом залучення фахівців, що мають кваліфікаційний сертифікат на право виконання робіт з обстеження у будівництві об`єктів, а також фахівців з кваліфікаційним рівнем «провідний» або «I категорія» за спеціалізацією «інженерно-будівельне проєктування у частині забезпечення механічного опору та стійкості»: інженерів-проєктувальників; інженерів консультантів; будівельних експертів). Постановою Кабміну від 19.04.2022 № 473 затверджено Порядок виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії рф, пов`язаних із пошкодженням будівель і споруд, який передбачав, що обстеження пошкоджених об`єктів здійснюється за рішенням уповноважених органів шляхом утворення комісії, до складу якої залучаються фахівці, з обстеження. За результатами проведеного обстеження комісією складається акт за встановленим зразком. Міністерством розвитку громад та територій України видано наказ від 28.04.2022 № 65, яким затверджено Методику обстеження будівель та споруд, пошкоджених внаслідок надзвичайних ситуацій, бойових дій та терористичних актів, згідно з якою обстеження пошкоджених чи зруйнованих будівель і споруд здійснюється відповідно до Порядку проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва, затвердженого Постановою Кабміну від 12.04.2017 № 257. Міністерством аграрної політики та продовольства України видано наказ від 18.05.2022 № 295, яким затверджено Методику визначення шкоди та збитків, завданих земельному фонду України внаслідок збройної агресії рф, відповідно до якої інформаційною базою для визначення шкоди та збитків є будь-які документально підтверджені відомості (акти обстеження, акти комісій із визначення збитків, звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок, первинні документи бухгалтерського обліку, відомості Державного земельного кадастру, документація із землеустрою та ін.), а розмір збитків, завданих власникам земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначається комісіями, створеними місцевими державними адміністраціями чи органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному Постановою Кабміну від 19.04.1993 № 284. При цьому до розміру таких збитків зараховується вартість житлових будинків, виробничих та інших будівель і споруд, включаючи незавершене будівництво та неодержаний дохід. На офіційному вебсайті Міністерства економіки України 04.08.2022 оприлюднено для обговорення проєкт Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. Цей проєкт сприяє вирішенню частини спірних питань щодо застосування методик оцінки розміру збитків. Постановою Кабміну від 22.07.2022 № 951 розроблено додаток до Порядку № 326, яким визначено Загальні засади оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії російської федерації. У вказаних Загальних засадах зокрема передбачено: уніфікацію щодо методик оцінки шкоди та збитків; організаційні засади оцінки збитків; методичні засади визначення розміру збитків, спричинених рф. Верховною Радою України 23 лютого 2023 року прийнято Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації», яки1 набирає чинності з 22 травня 2023 року. Зазначені нормативні акти унормовують фіксацію та оцінку збитків майну осіб, яке постраждало внаслідок збройної агресії рф. Таким чином, Держава вчиняє всі можливі дії та вживає необхідні заходи, щоб захистити громадян та їх майно від протиправних посягань з боку країни-агресора. Таким чином, позовні вимоги в частині відшкодування шкоди з Держави України в особі Кабінету Міністрів України задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Російської Федерації, то суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України, Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з червня 1197 року до 04.03.2022 року проживала за адресою: [ADDRESS] . Загальновідомим є факт постійних артилерійських та ракетних обстрілів міста Ірпіня, Київської області, військовими формуваннями Російської Федерації починаючи з 24.02.2022 року. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа № 761/6144/15-ц, провадження № 61-18064св18). Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем 3 - Російською Федерацією, що в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення Російської Федерації було зруйновано будинок позивача, внаслідок чого останній є не придатним для подальшого проживання та користування. Визначаючи розмір майнової шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації, суд бере до уваги звіт шифт № 209-06/22-ЕЗ про проведення попереднього обстеження для оцінки технічного стану та експлуатації придатності будинку за адресою: [ADDRESS] , та довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 12.06.2023 року за основу визначення вартості матеріальної шкоди. З урахуванням наведеного, з відповідача 3 - Російської Федерації на користь позивача підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 3 182 301 грн. 38, розмір якої знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди з Російської Федерації, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц. Крім того у своїй постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН. Тому, беручи до уваги перебування позивачу у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що призвело до позбавлення власного житла та речей, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 300 000 грн. 00 коп., що підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення майнової та моральної шкоди з Російської Федерації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача 3 Російської Федерації на користь держави у розмірі 15 140 грн. 00 відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial