Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

До Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаною заявою звернулася [PERSON] , в якій просила встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Сватове Луганської області, яка померла [INFO] в м. Сватове Луганської області, Україна. В обґрунтування вимог заявник послалася на те, що вона є дочкою померлої. Відділи державної реєстрації актив цивільного стану відмовляють у проведенні державної реєстрації смерті особи. Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть, виданого державним органом України. У судове засідання заявник, представник заінтересованої особи не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Заявник надала клопотання про розгляд справи за її відсутності. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.\~293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 8 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з\~абз.\~2\~ч.\~1\~ст.\~317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Судом встановлено, що згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, заявник [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Сватове Луганської області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , та є внутрішньо переміщеною особою за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 24.09.1966 (актовий запис про народження №198 від 24.09.1966, складений Рай.бюро ЗАГС Луганської області), свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 12.04.1986 (актовий запис № 309, складений 12.04.1986 Жовтневим відділом ЗАГС м. Луганська), копії яких долучені до матеріалів справи. [INFO] в м. Сватове Луганської області померла [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Сватове Луганської області, на підтвердження чого до заяви долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON] , видане 20 лютого 2025 року Сватівським районним відділом ЗАГС. Згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Сватове Луганської області, мала зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст.\~95\~ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ необхідно розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які\~органи,\~їх посадові\~та службові\~особи на\~тимчасово окупованій\~території та\~їх діяльність\~вважаються незаконними,\~якщо ці\~органи або\~особи створені,\~обрані чи\~призначені у\~порядку,\~не передбаченому\~законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Водночас судом визнається загальновідомим факт відмови органами державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації смерті та народження особи на підставі документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи відповідно до ч. 3 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Вказане випливає з листа голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулька Б.І. №985/0/208-21 від 22.04.2021, відповідно до якого до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов лист Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 07 квітня 2021 року № 22/4-1801-21 (вх. № 312/0/207-21 від 16 квітня 2021 року), у якому порушено питання щодо практики розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Зокрема звернуто увагу на існуючу в судах практику попереднього звернення до органів реєстрації актів цивільного стану з метою отримання відмови у проведенні державної реєстрації фактів народження та смерті, що відбулися на тимчасово окупованій території України, як підстави подальшого звернення до суду для встановлення таких фактів. Зазначається, що окремі суди розглядають справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України за наявності відмови органів державної реєстрації актів цивільного стану щодо реєстрації відповідного факту. Крім того, у постанові Верховного Суду від 27.09.2021 у справі № 756/8168/21 викладена правова позиція про те, що положення статті 317 ЦПК України не вимагають від осіб, які звертаються із заявою до суду про встановлення відповідного факту, подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. Згідно з ч. 3 ст.\~82\~ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що для проведення державної реєстрації смерті особи є об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] у місті Сватове Луганської області - тимчасово окупованій території України, визначеній Міністерством розвитку громад та територій України, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть, видане державним органом України. Відповідно до ч. 4 ст.\~317\~ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved