Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі. представник позивача адвокат Киричук Г.М., діючи в інтересах свого довірителя, за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.10.2020 між АТ "Перший Український Міжнародний Банк" та [PERSON] укладено: кредитний договір № 1001714006901, на підставі якого відповідачці видано кредит у сумі 60500,00 грн та кредитний договір № 1001910893001, на підставі якого відповідачці видано кредит у сумі 69481,00 грн. Відповідачка не повністю виконує свої зобов`язання і станом на 31.10.2024 у неї перед позивачем виникла заборгованість по кредитному договору від 22.10.2020 № 1001714006901 в розмірі 44536,27 грн, з яких: 17362,78 грн -заборгованість за кредитом; 2,94 грн - заборгованість за процентами; 27170,55 грн - заборгованість за комісією; по кредитному договору від 30.06.2021 № 1001910893001 у розмірі 89451,04 грн, з яких: 52109,4 грн - заборгованість за кредитом; 14,18 грн - заборгованість процентами; 37327,46 грн - заборгованість за комісією. Загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 31.10.2024 склала 133987,31 грн. Позивач надіслав письмові вимоги відповідачці на адресу місця проживання, яку остання зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачкою погашена не була. У зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань по сплаті кредитних коштів, відсотків та комісії за користування ними, виникла вищевказана заборгованість у вказаному розмірі, яку представник позивача прохає стягнути на користь позивача разом із судовими витратами по сплаті судового збору. Ухвалою судді від 27.01.2025 відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.02.2025 представник відповідачки адвокат Третяк К.П. за допомогою підсистеми "Електронний суд" надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому прохає розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідачки з урахуванням того, що відповідачка позов визнає частково та прохає стягнути із неї на користь позивача заборгованість в розмірі 11730,37 грн, у іншій частині позовних вимог відмовити, крім того, стягнути із позивача на її користь понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. Ухвалою суду від 11.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. 19.03.2025 представник позивача Кущ Я.В. за допомогою підсистеми "Електронний суд" надіслала до суду відповідь на відзив з клопотанням про продовження строку на його подання, яке мотивоване внутрішньою реорганізацією позивача, переведення частини судових справ про стягнення кредитної заборгованості між департаментами Банка (передані до Департаменту стягнення кредитів), що призвело до затримання оброблення вхідної кореспонденції та призначення нових відповідальних осіб за супроводження поточними судовими процесами. Цей період тривав з 10.02.2024 до 15.03.2025, враховуючи великий обсяг кореспонденції та кількість осіб, залучених до процесу внутрішньої реорганізації. У відповіді на відзив представник позивача заперечувала проти аргументів відповідачки щодо невизнання нею заборгованості в частині нарахованої комісії, пов`язаної із наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, зазначила, що така комісії була передбачена умовами договорів, які є обов`язковими до виконання. Прохала позов задовольнити повністю. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходила. Вирішуючи клопотання про проовження строку для надання відповіді на відзив, суд виходить із відсутності заперечень з боку відповідачки щодо її прийняття та бере до уваги те, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу судів, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року). У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Враховуючи викладене, обставини, за яких позивачем пропущено строку для подання відповіді на відзив, суд вважає, що цей строк пропущено з поважних причин.З огляду на викладене, а також з метою об`єктивност ісудового розгляду справи та економії процесуального часу, суд вважає за необхідне прийняти відповідь на відзив, поновивши строк на її подання. Сторони прохали суд проводити розгляд справи за їхньої відсутності. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 21.10.2020 між АТ "Перший Український Міжнародний Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 1001714006901, на підставі якого відповідачці у безготівковій формі видано кредит на споживчі цілі у сумі 60500,00 грн /а.с. 14/. Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 21.10.2020, підписаного сторонами, кредитні кошти надані під стандартну процентну ставку 0,01 % річних річних строком на 24 місяці, комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 3018,95 грн щомісяця /а.с. 14 зворот/. Відповідно до копії платіжної інструкції від 21.10.2020 /а.с. 34 зворот/ [PERSON] перераховано 60500,00 грн кредитних коштів по договор № 1001714006901 від 21.10.2020. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 31.10.2024 загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором № 21001714006901 від 21.10.2020 становить 44536,27 грн, з яких: 17362,78 грн - заборгованість по сумі кредиту, 2,94 грн - заборгованість по процентам, 27170,55 грн - заборгованість по комісії /а.с. 35 зворот - 37/. Згідно виписки по рахунку відповідачки /а.с. 39-43/ за період з 21.10.2020 по 31.10.2024 вона користувалася кредитними коштами, здійснювала часткове погашення заборгованості за договором. Крім того, 30.06.2021 між АТ "Перший Український Міжнародний Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 1001910893001, на підставі якого відповідачці у безготівковій формі видано кредит на споживчі цілі видано кредит у сумі 69481,00 грн /а.с. 16 зворот - 17/. Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 30.06.2021, підписаного сторонами, кредитні кошти надані під стандартну процентну ставку 0,01 % річних річних строком на 24 місяці, комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 2077,48 грн щомісяця /а.с. 18/. Відповідно до копії платіжної інструкції від 30.06.2021 /а.с. 35/ [PERSON] перераховано 69481,00 грн кредитних коштів по договор № 1001910893001 від 30.06.2021. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 31.10.2024 загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором № 1001910893001 від 30.06.2021 становить 89451,04 грн, з яких: 52109,40 грн - заборгованість по сумі кредиту, 14,18 грн - заборгованість по процентам, 37327,46 грн - заборгованість по комісії /а.с. 37 зворот - 43/. Пунктом 2.2.5 Розділу І Публічної пропозиції ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діє з 12.08.2020), затвердженої рішенням Правління ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" протокол № 818 від 11.08.2020 /а.с. 18 зворот - 31/, передбачено, що підписанням Заяви на приєднання до Договору, Клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення Договору Клієнт ознайомився з повним текстом Договору (в тому числі Тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами Договору. Відповідно до п. 5.1.4. Розділу І Публічної пропозиції ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний своєчасно та повністю відшкодовувати Банку сплачені ним кошти. Згідно з п. 5.1.7. Розділу І Публічної пропозиції ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором. Відповідно до Статуту Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", затвердженого рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів (протокол № 87 від 25.11.2021) /а.с. 45 зворот - 49/ воно є правонаступником ПАТ "Перший український міжнародний банк" (п. 1.1. Розділу 1 Статуту). 04.11.2024 позивач звернувся до відповідачки [PERSON] з письмовою вимогою (повідомленням) щодо виконання умов кредитних договорів № 1001714006901 від 21.10.2020 та № 1001910893001 від 30.06.2021 протягом 30 днів з моменту отримання вимоги /а.с. 32/ та сплату загальної заборгованості у сумі 133987,31 грн, яка надіслана останній рекомендованим листом згідно списку згрупованих віправлень № 20241104 /а.с. 33-34/. Станом на момент звернення позивача із позовом до суду вказана заборгованість відповідачкою не погашена. Відповідно до відзиву на позов від 20.02.2025 /а.с. 74-76/, відповідачка позовні вимоги визнає частково, прохає стягнути із неї на користь позивача загальну заборгованість в розмірі 11730,37 грн, а у іншій частині позовних вимог відмовити, оскільки нарахування заборгованості за комісією за обслуговування є неправомірним, сплачені нею за період кредитування кошти в рахунок комісії за обслуговування в розмірі 45284,25 грн та 12464,88 грн підлягають відрахуванню від загальної суми заборгованості по цих кредитних договорах, яка нарахована позивачем, окрім того, прохала стягнути із позивача на її користь понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. Відповідно до відповіді на відзив від 19.03.2025, представник позивача заперечувала проти аргументів відповідачки щодо невизнання нею заборгованості в частині нарахованої комісії, пов`язаної із наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, зазначила, що така комісії була передбачена умовами договорів, які є обов`язковими до виконання. Прохала позов задовольнити повністю. Норми права, застосовані судом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1054, ч.1 ст.1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики банк має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Мотивована оцінка аргументів сторін. Судом встановлено, що банк свої зобов`язання, передбачені кредитними договорами № 1001714006901 від 21.10.2020 та № 1001910893001 від 30.06.2021 виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти, про що свідчать наявні у справі докази. Факт отримання цих коштів відповідачка не заперечує, як і факт укладення та підписання нею цих договорів. Сторонами також не заперечується факт внесення оплат відповідачкою у рахунок погашення заборгованості за цими кредитами, яка врахована позивачем при визначенні її розміру. Відповідачка не визнає правомірності зарахування сплачених коштів у рахунок погашення заборгованості за комісією за обслуговування, тому стверджує, що залишок несплаченої суми тіла кредиту та відсотків складає 11 730,37 грн, в т.ч. 11 713,25 грн по тілу кредиту і 17,12 грн за відсотками. Позивач стверджує, що у порушення умов вищезазнаних кредитних договорів відповідачка свої зобов`язання повною мірою не виконала, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитними договорами станом на 31.10.2024 склала 133987,31 грн. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунку заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд дійшов висновку про таке. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, останній не скористався. Ним не оспорювався факт отримання кредитних коштів. При цьому, судом враховується стандарт доказування ''більшої вірогідності''. Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів за вищевказаними кредитними договорами. Суду надано докази того, що відповідачка здійснювала оплати у рахунок погашення тіла кредиту, відсотків за користування ним та комісії за їх обслуговування, проте повністю заборгованість нею не погашена. Як вбачається з умов вищевказаних кредитних договорів, відповідачка зобов`язувалася сплатити позивачу комісію за обслуговування кредитної заборгованості по кредитному договору № 1001714006901 від 21.10.2020 в розмірі 4,99 %, що становить 3018,95 грн щомісяця; по кредитному договору № № 1001910893001 від 30.06.2021 - в розмірі 2,99%, що становить 2077,48 грн щомісяця. База нарахування щомісячної комісії відповідно до умов договору - нарахуван щомісячно здійснюється від суми кредиту, який видається на загальні споживчі цілі. Згідно з п. 5.7.3. Публічної пропозиції АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у редакції, що діє з 12.08.2020, комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісяця в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі. вказаному у Заяві на приєднання до Договору, від початкової (наданої) суми Споживчого кредиту (без розрахунку комісії). Дослідивши надані письмові докази, вивчивши позиції сторін, суд дійшов висновку, що немає підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача комісії за ''обслуговування кредитної заборгованості'' по вищевказаних кредитних договорах відповідно у сумі 27170,55 грн та 37327,46 грн, виходячи з такого. Із аналізу правових позицій Верховного Суду вбачається, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Отже, за висновками ВС несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі № 363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі № 363/1834/17). Крім того, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отож, у даному випадку, позивачем АТ "ПУМБ" до умов кредитних договорів включено умови, які є нікчемними, щодо нарахування та сплати позичальником комісії за управління (обслуговування) кредиту, тому вона стягненню не підлягає. Зазначене в повній мірі узгоджується зі змістом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Аналогічний висновок зробив Верховний Суд 19 лютого 2020 року по справі № 756/8840/17-ц, де зазначено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону\~Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Суд, дослідивши письмові докази, додані до позовної заяви та письмові пояснення сторін, дійшов висновку, що у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідачки заборгованості по кредитному договору № 1001714006901 від 21.10.2020, що становить 17362,78 грн заборгованості за кредитом та 2,94 грн - заборгованості за процентами, а всього 17365,72 грн; по кредитному договору від 30.06.2021 № 1001910893001: 52109,4 грн заборгованості за кредитом та 14,18 грн - заборгованості за процентами, а всього 52123,58 грн, оскільки матеріалами справи підтверджується розмір цієї заборгованост.і У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за комісією за ''користування кредитом'' у загальній сумі 64498,01 грн слід відмовити, оскільки судом встановлено, що до умов договору споживчого кредиту позивачем включено умови, які є нікчемними, щодо нарахування та сплати позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості, тому вона стягненню не підлягає. З огляду\~на встановлені\~у справі\~обставини,\~а також\~висновки суду\~щодо нікчемності\~пунктів вищевказаних\~кредитних договорів про нарахування відповідачці комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити таке. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Умова договору про плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною та не потребує визнання недійсною. Ці висновки повністю узгоджуються з висновками, викладеними в постанові ВП Верховного Суду від 13.07.2022 по справі № 496/3134/19. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачці [PERSON] можливість звернення до суду із позовом у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину в частині, що стосується стягнення безпідставно сплачених нею коштів у рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості за вищевказаними договорами. Суд не погоджується із альтернативним розрахунком, наданим стороною відповідачки, виходячи із того, що представником відповідачки при його обрахуванні проведений простий математичний розрахунок без урахування того, що банком при внесені позичальником платежів було застосовано умови кредитного договору, за якими у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язань за договором у повному обсязі, ця сума погашає вимоги банку у відповідній черговості, що відповідає вимогам\~ст. 19 Закону України ''Про споживче кредитування''. Виписки з рахунку відповідачки, надані позивачем до позовної заяви, повною мірою відтворюють розмір визначеної ним заборованості останньої, будь-якими первинними бухгалтерськами документами чи іншого виду доказами не спростовані. З огляду на наведені вище правові норми та встановлені обставини у справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню та стягненню підлягає загальна заборгованість у сумі 69489,30 грн за кредитним договором № 1001714006901 від 22.10.2020, що становить 17362,78 грн заборгованості за кредитом та 2,94 грн - заборгованості за процентами, а всього 17365,72 грн; по кредитному договору від 30.06.2021 № 1001910893001: 52109,4 грн заборгованості за кредитом та 14,18 грн - заборгованості за процентами, а всього 52123,58 грн. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов висновку про таке. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 604 від 20.12.2024 (а.с. 1). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1198,12 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог (51,86 %). Решту витрат по сплаті судового збору слід залишити за позивачем. У позовній заяві відповідачка прохає стягнути із позивача понесені нею судові витрати в частині отриманої та сплаченої нею професійної правничої допомоги в сумі 4000,00 грн. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачкою професійної правничої допомоги адвоката Третяк К.П. на суму 4000,00 грн згідно з договором № 18/02/25 від 18.02.2025 про надання правничої допомоги, акту прийому-передачі наданих послуг від 20.02.2025, квитанції № 1 від 20.02.2025. Суд, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складність справи, обсяг документів, наданих представником відповідачки до суду (відзиву на позов з додатками), розмір задоволених позовних вимог, дійшов висновку, що розмір вказаних судових витрат доведений відповідачкою. Ураховуючи, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягненню із позивача на користь відповідачки підлягають судові витрати у вигляді правової допомоги адвоката Третяк К.П., які з урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог (51,86 %) становлять 2074,40 грн.

Outcome: partial