Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 13 березня 2025 року до суду надійшла позовна заява, у якій [PERSON] просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 03 травня 2019 року Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 30. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка з 03 травня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі між подружжям виникли непорозуміння та суперечки, встановилися неприязні стосунки й непереборні протиріччя, відсутнє взаєморозуміння, взаємопідтримка та спільні життєві інтереси. Із серпня 2024 року сторони проживають окремо, а подальше спільне життя та збереження сім`ї є неможливим і суперечить інтересам позивачки. Відповідач [PERSON] \~відзив\~на\~позов із\~викладенням\~своїх\~заперечень до\~суду\~не\~подавав. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 14 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 08 квітня 2025 року. В ухвалі суду також зазначено, що відповідачеві надано строк у 15 днів із дня отримання ухвали для подання відзиву на позовну заяву. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи за відсутності її та представника, в якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі й просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] також подав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнав позовні вимоги в повному обсязі. Суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, оскільки учасники скористалися своїми процесуальними правами та виклали свої правові позиції. З огляду на викладене, а також згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд не здійснює фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03 травня 2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 03 травня 2019 року Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 30 (а.с. 6). Від цього шлюбу у подружжя є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). У сімейних відносинах сторін виник тривалий та глибокий розлад, спричинений несумісністю характерів і різними поглядами на спільне життя, унаслідок чого шлюбні відносини фактично припинені. Із српня 2024 року подружжя проживає окремо, між ними відсутні спільний побут, взаєморозуміння та взаємопідтримка. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка наполягає на його розірванні, оскільки примирення між сторонами є неможливим. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, що свідчить про відсутність спору між сторонами щодо предмета позову. Суд не встановив жодних перешкод для розгляду та задоволення позову про розірвання шлюбу. V. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновок суду. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України та була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен із подружжя у взаємовідносинах між собою та зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в ньому та його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, примушування жінки або чоловіка до укладення шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ст. 112 СК України, під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, реальні причини позову, враховує наявність неповнолітньої дитини та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо встановить, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом встановлено, що між подружжям [PERSON] та [PERSON] склався тривалий та незворотний конфлікт, обумовлений відсутністю спільних життєвих інтересів, взаєморозуміння та підтримки, що унеможливлює збереження шлюбу. Із серпня 2024 року сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства та не мають наміру відновлювати сімейні стосунки. З матеріалів справи вбачається, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу та має стійке волевиявлення щодо його припинення. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, що свідчить про відсутність спору між сторонами щодо предмета позову. Беручи до уваги, що шлюбні відносини фактично припинені, а їхнє відновлення неможливе, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивачки, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги, і таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. VІ. Щодо розподілу судових витрат. Позивачкою під час подання позову про розірвання шлюбу сплачено судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету України 50 % сплаченого судового збору. Беручи до уваги, що відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що 50 % сплаченого позивачем судового збору підлягають поверненню з Державного бюджету України, а решта 50 % підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved