Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовоною заявую до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «МЕТРОПОЛІЯ» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позовній заяві з уточненими позовними вимогами , поданій 22.10.2024 разом із заявою про усунення недоліків, позивач просив: - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «МЕТРОПОЛІЯ» на його користь заборгованість по заробітній платі 162714,52 гривень; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «МЕТРОПОЛІЯ» на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; - зобов`язати Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «МЕТРОПОЛІЯ» перерахувати до Пенсійного фонду України суму нарахованого податку (ЄСВ) на заробітну плату [PERSON] за період з квітня 2021 року по березень 2024 року включно, в загальному обсязі 43679,26 гривен. Позовна заява обґрунтована тим, що 14.07.2020 позивач згідно наказу № 42-к від 13.07.2020 був прийнятий на посаду провідного інженера-проектувальника в Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «МЕТРОПОЛІЯ». Починаючи з листопада 2021 року відповідач не виплачував заробітну плату, посилаючись на відсутність коштів. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо виплати заборгованості по заробітній платі, але заробітна плата на момент звернення до суду не виплачена. 03.06.2024 позивач звільнився з роботи на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України згідно за наказом № 52/к/тр від 03.06.2024. У день звільнення позивачу також не виплатили заборгованість по заробітній платі. Сума невиплачених коштів складає 162714,52 гривень, також з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у справі визначено суддю Чорнуху Ю.В. Ухвалою суду від 28.10.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 05.12.2024. 12.11.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що у день звільнення з [PERSON] був проведений повний розрахунок при звільненні та позивачу була видана трудова книжка, що підтверджується власноруч написаною заявою такого змісту: «Оригінал трудової книжки отримав, жодних претензій (майнових чи немайнових) до ТОВ «НТК МЕТРОПОЛІЯ» не маю». Посилається на зазначену заяву, як на доказ, який свідчить про відсутність претензій з боку позивача, в тому числі і майнових претензій. У судове засідання 05.12.2024 учасники справи не з`явились, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, від представника позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. У зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 16.01.2025. 27.12.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначив, що факт виплати заробітної плати має бути підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами, які відповідають вимогам до первинних документів. Заява про відсутність претензій була написана позивачем під примусом з метою термінового отримання трудової книжки. Доказів того, що відповідач погасив заборгованість по заробітній платі перед позивачем відповідачем не надано. 14.01.2025 до суду від відповідача надійшли заперечення, у яких він просив відмовити у задоволенні позову, зазначив, що відповідач не заперечує факт написання заяви в день звільнення, а його твердження про наявність будь-якого примусу не відповідають дійсності. У судове засідання 16.01.2025 з`явився представник позивача, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Суд розпочав розгляд справи. За клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 20.02.2025 У судове засідання 20.02.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви та клопотання не подавав. Представник позивача заявив клопотання про витребування доказів. У зв`язку із задоволенням клопотання розгляд справи відкладено на 08.04.2025. У судове засідання 08.04.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви та клопотання не подавав. Представник позивача підтримав позові вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку. Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати до Пенсійного фонду України суму нарахованого податку (ЄСВ) на заробітну плату за період з квітня 2021 року по березень 2024 року представник позивача просив залишити без розгляду. Ухвалою суду від 15.04.2025 в цій частини позовних вимог позовну заяву залишено без розгляду. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідача про судове засідання, однак відповідач до суду не з`являвся, про причини неявки до суду не повідомляв, враховуючи, що розгляд справи відкладався неодноразово, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. 08.04.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та на підставі ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 15.04.2025. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, вислухавши доводи учасників справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захи-щаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному пра-во на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3-4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 43\~Конституції України\~передбачено,\~що кожен\~має право\~на працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно\~погоджується. Кожен має\~право на\~належні,\~безпечні і\~здорові умови\~праці,\~на заробітну\~плату,\~не нижчу\~від визначеної\~законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці (ч. 1 ст. 95 КЗпП України). Відповідно до ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (ст. 22 Закону України «Про оплату праці»). Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно з ч. 2 ст. 116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що [PERSON] 14.07.2020 був прийнятий на посаду провідного інженера-проектувальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «МЕТРОПОЛІЯ» згідно наказу № 42-К від 13.07.2020. 03.06.2024 позивач був звільнений за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 52/к/тр від 03.06.2024. Вказані обставини підтверджуються відповідним записом у трудовій книжці (а.с. 14) та не заперечується відповідачем. Позивач стверджує, що з листопада 2021 року відповідач не виплачував йому заробітну плату та не здійснив виплату всіх сум, що належать до виплати при звільненні. З наявних у матеріалах справи доказів: довідки форми ОК-5 (а.с. 15-20) та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 26.08.2024 вбачається, щ [PERSON] у спірний період з листопада 2021 року по червень 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-технічна компанія «МЕТРОПОЛІЯ» нараховувалась заробітна плата у розмірі: 9252,17 гривень за листопад 2021 року, 9357,26 гривень за грудень 2021-лютий 2022 року щомісяця, 6000,00 гривень за березень 2021-березень 2024 року щомісяця. Згідно п. 3 розділу ІV Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 10-1 від 18.06.2014 відомості до Реєстру застрахованих осіб, зміни, уточнення до них вносяться в електронній формі в автоматичному режимі на підставі: звітності, що подається страхувальниками до Пенсійного фонду України, відомостей центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до п. 70.16. ст. 70 Податкового кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, юридичні особи, самозайняті особи, податкові агенти подають безоплатно в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, контролюючим органам за своїм місцезнаходженням або централізовано в електронному вигляді (для органів виконавчої влади) інформацію про фізичних осіб, що пов`язана з реєстрацією таких осіб як платників податків, нарахуванням, сплатою податків і контролем за дотриманням податкового законодавства України, із зазначенням реєстраційних номерів облікових карток платника податків або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта). Отже, відомості щогдо нарахованої заробітної плати позивачу, відображені у довідці форми ОК-5 та відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору свідчать про те, що відповідач самостійно нарахував позивачу заробітну плату та надав відповідні відомості контролюючим органам. Обставина нарахування заробітної плати та суми нарахувань відповідачем не заперечуються. Інші відомості щодо розміру нарахованої заробітної плати відповідач суду не надав. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що у день звільнення з позивачем був проведений повний розрахунок і він не мав претензій до відповідача, про що ним була написана відповідна розписка. Ухвалою суду від 20.02.2025 суд за клопотанням позивача витребовував у відповідача інформацію про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати [PERSON] за період з 01.11.2021 по 03.06.2024; інформацію про розмір нарахованого та сплаченого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої заробітної плати [PERSON] за період з 01.11.2021 по 03.06.2024; належним чином засвідчені копії платіжних документів про виплату заробітної плати [PERSON] за період з 01.11.2021 по 03.06.2024. Ухвала суду від 20.02.2025 була доставлена через підсистему «Електронний суд» до електронного кабінету відповідача та його представника 25.02.2025, однак витребувані судом відомості та документи відповідач не надав, ухвалу суду не виконав, причин невиконання ухвалу суду про витребування доказів не повідомив. Належних та допустимих доказів виплати позивачу заробітної плати відповідач не надав. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. З огляду на викладене, суд вважає доведеною обставину невиплати відповідачем позивачу заробітної плати у розмірі 9252,17 гривень за листопад 2021 року, 9357,26 гривень за грудень 2021-лютий 2022 року щомісяця, 6000,00 гривень за березень 2021-березень 2024 року щомісяця. При цьому, суд вважає, що в момент звільнення був відсутній спір про розмір сум, нарахованих працівникові за період з листопада 2021 року по березень 2024 року, оскільки такі суми нарахованої заробітної плати зазначені у довідці форми ОК-5 (а.с. 15-20) та відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору на підставі наданої відповідачем інформації. Надаючи оцінку розписці, написаній позивачем власноручно 03.06.2024, суд вважає, що вказана розписка не може бути належним доказом виплати позивачу заборгованості по заробітній платі, оскільки вона не є розрахунковим документом, не містить відомостей щодо отримання позивачем будь-яких сум від відповідача. З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, заявлену позивачем суму заборгованості по заробітній платі, яку він просить стягнути з відповідача в уточненій позовній заяві 162714,52 гривень, ненадання відповідачем належних доказів здійснення розрахунку з позивачем, з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 162714,52 гривень. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Оскільки відповідач у день звільнення не виплатив позивачу суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, з відповідача підлягає стягненню заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто за період з 04.06.2024 по 04.12.2024. Позивач у позовній заяві навів розрахунок середнього заробітку, який становить 285,71 гривень. Відповідач проти наведеного позивачем розрахунку не заперечував, контррозрахунок суми середнього заробітку не надав, тому суд під час обчислення виходить із наведених позивачем розрахунків. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення підлягає частковому задоволенню в межах визначеного ч. 1 ст. 117 КЗпП України обмеження нарахування не більш як за шість місяців. Таким чином, сума середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, становить: 285,71 х 132 (кількість робочих днів затримки розрахунку з 04.06.2024 по 04.12.2024) = 37713,72 гривень. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно з ч. 2 ст. 430 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. Враховуючи, що судом ухвалюється рішення щодо стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, наявні підстави допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 6000,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір за ставками на час подачі позову пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: partial