Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

В провадженні суду перебувала на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. 21.02.2025 суд ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовом, та вирішив в порядку поділу спільного майна подружжя: 1) виділити у власність [PERSON] автомобіль легковий ВАЗ 21112, 2006р.в., д.н.з. [NUMBER] , а також визнати за ним право власності на 1/5 частку наступних об`єктів нерухомого майна: - 37/50 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд (будинок літ. «А-І» житловою площею 112,2кв.м; вбиральні, літ. «Б, Г»; сарай, літ. «В»; погріб, літ «Д»; огорожа, №1-3, 5, 6, 7), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 544 кв.м, кадастровий номер 7110136400:02:068:0063, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 2) виділити у власність [PERSON] право власності на 4/5 частки наступних об`єктів нерухомого майна: - 37/50 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд (будинок літ. «А-І» житловою площею 112,2кв.м; вбиральні, літ. «Б, Г»; сарай, літ. «В»; погріб, літ «Д»; огорожа, №1-3, 5, 6, 7), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 544кв.м, кадастровий номер 7110136400:02:068:0063, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В решті позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовити. Разом з тим, ухвалюючи судове рішення суд не вирішив питання про розподіл судових витрат через неподання сторонами всіх доказів в обґрунтування їх розміру, внаслідок чого на підставі ч.8 ст.141 ЦПК сторонам було надано строк для подання відповідних доказів та призначено судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат. 26.02.2025 на адресу суду надійшла заява представника позивача адвокат Осадчий О.В. про долучення до матеріалів справи доказів щодо розміру витрат позивача на правову допомогу. Відповідно до змісту такої заяви розмір судових витрат позивача, які він просить компенсувати йому за рахунок відповідачки, складається з наступних сум: судовий збір в розмірі 5850грн; витрати на правову допомогу в розмірі 15\~400грн. 03.03.2025 від представника відповідача адвокат Шаповал О.В. на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів розміру витрат відповідачки на правову допомогу. Відповідно до змісту такого клопотання розмір судових витрат відповідачки, які вона просить компенсувати їй за рахунок позивача, складається з наступних сум: витрати на правову допомогу в розмірі 163\~200грн. Також 03.03.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги шляхом повної відмови у задоволенні вимог позивача про компенсації відповідних витрат. Таке клопотання обґрунтоване тим, що позивач зловживає процесуальними правами, оскільки заявлений ним до компенсації розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям реальності таких послуг. В судове засідання учасники справи не з`явилися і про причини неявки не повідомили, що відповідно до ч.4 ст.270 ЦПК України не перешкоджає розгляду судом питання про розподіл судових витрат. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження розміру понесених сторонами судових витрат суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За обставинами справи судом встановлено, що під час судового провадження обидві сторони повідомляли суд про понесені ними судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами за наслідком розгляду справи. За матеріалами справи судом встановлено, що судові витрати сторін складаються із судового збору, сплаченого сторонами за подання їх позовів (первісний та зустрічний), а також витрат обох сторін, пов`язаних з оплатою правової допомоги їх представників. Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами та компенсації в порядку, передбаченому законом, суд виходить з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах пропорційності, змагальності та диспозитивності (ст.ст.11, 12, 13 ЦПК України). Згідно ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає, зокрема, у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що в силу принципу диспозитивності, якщо сторона відмовляється від здійснення свого права на відшкодування судових витрат за рахунок іншої сторони (заявляє вимогу про відшкодування витрат в меншому розмірі чи просить не відшкодовувати їй відповідні витрати), то у суду відсутні правові підстави для ухвалення рішення про розподіл таких витрат. В той же час, заявляючи вимогу про відшкодування судових витрат в певному розмірі, саме на сторону, яка заявляє відповідну вимогу, покладається обов`язок надати суду докази розміру таких витрат, які сторона сплатила або має сплатити. Відсутність відповідних доказів, або невідповідність таких доказів вимогам належності, допустимості та достовірності, є підставою для визнання таких вимог необґрунтованими. Щодо судового збору. За наявними в матеріалах справи квитанціями судом встановлено, що під час судового провадження позивачем понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 5850грн, що сплачену ним за подання позову і підтверджуються відповідною квитанцією /т.1 а.с.1/. Відповідачка сплатила судовий збір за подання зустрічного позову в сумі 3856,40грн /т.1 а.с.88/ та 3656,39грн /т.1 а.с.205/, але не просила компенсувати їй такі витрати. Отже, враховуючи принцип диспозитивності, суд вирішує лише питання розподілу між сторонами витрат зі сплати судового збору, понесених позивачем в розмірі 5850грн. Щодо витрат з оплати правничої допомоги. Оцінюючи розмір заявлених сторонами вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу позивачем надано суду: копію договору №0512226310 від 05.12.2022, укладеного між позивачем та ТОВ «Центр правової допомоги»; довідка ТОВ «Центр правової допомоги» від 05.12.2022 про сплату юридичних послуг за договором №0512226310 в сумі 5000грн; додаткова угода №1 від 10.10.2024 до договору про надання правничої допомоги №1/10/10/24 від 10.10.2024; квитанція від 25.02.2025 про сплату послуг за договором про надання правової допомоги від 10.10.2024 в розмірі 10\~400грн /т.4 а.с.59-63/. В той же час за матеріалами справи судом встановлено, що під час судового провадження в якості представників позивача у справі діяли наступні особи: -адвокат Іщенко О.В., яка брала участь у судовому провадженні в період часу до 08.11.2023 і діяла на підставі договору №30.06/2022 від 30.06.2022 (ордер серії АЕ №1154135 від 20.09.2022) /т.1 а.с.165/, договору №06-12/2022 від 06.12.2022 (ордер серії АЕ №1177574 від 06.12.2022) /т.2 а.с.39/; -адвокат Хегай О.Б., який дія на підставі договору №22 від 22.01.2024, ордер серії АА №1395747 від 23.01.2024 /т.3 а.с.7/; -адвокат Попова І.П., яка брала участь у судовому провадженні до 26.08.2024 на підставі договору б/н від 07.06.2024, ордер серії СА №1088180 від 07.06.2024 /т.3 а.с.149/; -адвокат Осадчий О.В., який діяв на підставі договору №1/10/10/24 від 10.10.2024, ордер серії СА №1092704 від 11.10.2024 /т.3 а.с.210/. Будь-яких доказів того, що відстоювання інтересів позивача у даному судовому провадженні, пов`язано з отриманням ним правничих послуг в ТОВ «Центр правової допомоги», суду не надано, а відтак необґрунтованими є доводи сторони позивача щодо необхідності компенсації витрат з оплати правничих послуг такого суб`єкта в рамках даного судового провадження. Отже обґрунтованими, з точки зору наданих суду доказів, є доводи позивача про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою послуг адвоката Осадчого О.В. в розмірі 10\~400грн, оскільки розмір таких витрат підтверджується належними доказами і відповідає критерію реальності таких послуг, враховуючи обсяг виконаних представником робіт (консультація та ознайомлення з матеріалами справи 2000грн; участь представника у семи судових засіданнях з оплатою послуг по 1200грн за одне судове засідання). Надаючи оцінку вимогам відповідачки про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч.4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved