Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей: неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у справі № 636/4078/17від 22.12.2017 року. Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20.11.2018 по справі № 636/3914/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 грн. кожного місяця, починаючи з 19.09.2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. Позивачка стверджує, що після фактичного припинення шлюбних відносин та спільного проживання однією сім`єю з відповідачем, він в повному обсязі ухиляється від виконання батьківських обов`язків у відношенні дітей. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] своїх дітей відсутні. Такі обставини, на думку позивачки, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Іващенко С.О.) від 02.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального провадження і призначено підготовче судове засідання у справі. 27.10.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхідний № 17818), в якому представник відповідача адвокат Грищенко ОВ. просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень сторона відповідача посилалася на те, що вимоги позивача та докази, на яких вони ґрунтуються не відповідають дійсним обставинам, мають виключно суб`єктивний характер. Так, сторона відповідача вважає твердження позивача та надані нею докази, такими, що жодним чином не доводять навмисного ухиляння відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Більш того, твердження сусідів про неприймання участі [PERSON] у вихованні дітей мають сумнівний характер, з огляду на те, що скоріш за все базуються на інформації, отриманої від позивача та не можуть відображати дійсних обставин взаємовідносин батьків та дітей. Теж саме стосується й вказівок у характеристиках про відсутність зв`язку між батьком та класним керівником дітей. Така аргументація не підтверджує того, що [PERSON] навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи що таку інформацію він може отримувати від матері або від самих дітей. Беручи до уваги, що після розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем у грудні 2017 року [PERSON] проживав у м. Харкові та не мав можливості приділяти достатньо уваги своїм дітям. Крім того, з боку позивача всіляко обмежувались намагання батька у спілкуванні із дітьми, аргументуючи свою поведінку створенням сім`ї із іншим чоловіком та небажанням його бачити у своїй оселі. У зв`язку із цим [PERSON] був постійно емоційно пригнічений, постійно жалівся на заборону колишньої дружини бачитись із дітьми. Крім того, незважаючи на створену [PERSON] перешкоду у спілкуванні із дітьми, [PERSON] на свята надсилав поштою своїм дітям іграшки та інші подарунки та перераховував позивачу аліменти на їх утримання. Добре усвідомлюючи свій батьківський обов`язок, на виконання рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20.11.2018 року по справі 636/3914/18, [PERSON] добровільно та щомісячно перераховував позивачу грошові кошти у розмірі, встановленому вказаним рішенням. Проте, користуючись тим, що такі перерахування здійснювались без вказання призначення платежу, а також тим, що з листопада 2019 року такі платежі відбувались з карткового рахунку матері відповідача, [PERSON] , позивачка стверджує про існування заборгованості по оплаті аліментів. Розмір вказаних платежів, а також їх періодичність підтверджується платіжними документами, які додаються до відзиву. Аналізуючи надані позивачем докази щодо цієї заборгованості, слід звернути увагу на той факт, що постанова про відкриття виконавчого провадження датована 03.08.2023 року, а відповідний розрахунок заборгованості по аліментам складений станом 01.09.2023 року.Враховуючи необізнаність [PERSON] про існування виконавчого провадження, а також його перебування з липня 2023 року на військовій службі у військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] , вищенаведене дає підстави стверджувати про створення позивачкою під час досудової підготовки, штучних обставин та подальше намагання використати ці обставини для аргументації своїх позовних вимог. Враховуючи бажання [PERSON] змінити свою поведінку до власних дітей та приймати активну участь у їх виховуванні, піклуванні про здоров`я, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, сторона відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 06.11.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій викладені додаткові обґрунтування та заперечення проти обставин, на які посилається сторона відповідача у своєму відзиві на позовну заяву. Відповідно до пунктів 2.3.49 та 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Розпорядженням заступника керівника апарату за № 235/24 від 20.05.2024 року призначено проведення повторного автоматичного розподілу вищезазначеної цивільної справи, в результаті чого справу було передано судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федоровій О.В. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.05.2024 року справу № 645/5171/23 прийнято до розгляду судді Федорової О.В.. 18.12.2024 року до суду надійшов Висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 02.12.2024 року № 464 щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду. У судове засідання 02.04.2025 року сторони та їхні представники не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. 02.04.2025 року від представника позивачки адвоката Темнюкової М.І. надійшла письмова заява (вхідний № 7732), в якій вона просила провести судове засідання, призначене на 02.04.2025 року без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. 02.04.2025 року від представника відповідача адвоката Грищенка О.В. надійшла заяви (вхідний № 7786), в якій він просив провести судове засідання, призначене на 02.04.2025 року без участі відповідача та його представника, проти позову заперечував в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. В ході судового розгляду справи позивачка [PERSON] та її представник адвокат Темнюкова М.І. повністю підтримали позов з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд його задовольнити. Представник відповідача адвокат Грищенко О.В. в ході судового розгляду справи повністю заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позов, просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи Побережська Ю.Г. в судове засідання 02.04.2025 року не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. В ході судового розгляду справи підтримала Висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 02.12.2024 року № 464 щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у вказаному Висновку. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, суд встановив наступне. Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у справі № 636/4078/17 від 22.12.2017 року. 25.03.2023 року між позивачкою та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу, позивачці присвоєно прізвище [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження: серії [NUMBER] , виданим 21.07.2009 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, та серії [NUMBER] , виданим 06.05.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, відповідно. Після розірвання шлюбу між батьками діти залишились проживати разом з матір`ю. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20.11.2018 по справі № 636/3914/18 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. кожного місяця, починаючи з 19.09.2018 року, і до досягнення дітьми повноліття. Судом встановлено, що позивачка з дітьми мають статус внутрішньо переміщених осіб та мешкають за адресою: [ADDRESS] , до повномасштабного вторгнення РФ в Україну сім`я проживала у м. Чугуїв. Згідно з інформацією Чугуївського міського центру первинної медико-санітарної допомоги від 02.08.2023 року, [PERSON] виховує своїх двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відвідує з дітьми сімейного лікаря, виконує рекомендації в повному обсязі. Згідно з інформацією «Чугуївського ліцею № 7», де навчається [PERSON] з 1 класу, мати [PERSON] вирішує всі питання навчання та виховання сина, постійно підтримує зв`язок з класним керівником. За період навчання дитини в закладі спілкування з батьком не відбувалось. Відповідно до інформації «Чугуївського ліцею № 7», де навчається [PERSON] з 1 класу, мати [PERSON] завжди брала активну участь у житті класу, допомагала в організації позакласних заходів, відвідувала батьківські збори, цікавилась навчанням [PERSON] та підтримує зв`язок з класним керівником. Батько у шкільному житті дитини участі не бере, з класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся. Згідно з довідкою ФОП [PERSON] , [PERSON] проходить навчання в школі програмування Logika з 03.03.2024 року. Вартість абонемента сплачує мати дитини особисто та завжди вчасно. Позивачка стверджує, що після фактичного припинення шлюбних відносин та спільного проживання однією сім`єю з відповідачем, він у повному обсязі ухиляється від виконання батьківських обов`язків у відношенні дітей по вихованню та їх утриманню, ніколи їх не відвідує, не цікавиться станом здоров`я, розвитком та досягненнями, матеріально не допомагає. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] своїх дітей відсутні. Також, позивачкою надано суду копію постанови про відкриття виконавчого провадження старшого державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у межах виконавчого провадження ВП № [NUMBER] від 03.08.2023 року, відкритого за заявою стягувача [PERSON] з примусового виконання виконавчого листа № 636/3914/18, виданого Чугуївським міським судом Харківської області 14.01.2019 року, а також копія розрахунку заборгованості по аліментам [PERSON] б/н, яка станом на 01.09.2023 року складає 120000,00 грн.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився у зв`язку з проходженням служби у Збройних силах України,з липня 2023 року, що підтверджується Довідкою Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України за № 1287 від 02.10.2023 року. Представник відповідача в ході розгляду справи заперечував проти задоволення позову, наголосив, що відповідач [PERSON] свідомо не нехтував своїми батьківськими обов`язками щодо виховання своїх дітей, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Представник відповідача наголосив, що відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, та пояснив, що відповідач з дітьми мешкали в різних населених пунктах, що ускладнювало побачення. Крім того, стверджує, що мати дітей чинила відповідачу перешкоди у спілкуванні, аргументуючи свою поведінку створенням нової сім`ї та небажанням бачити його в своїй оселі. Представник стверджував, що відповідач з листопада 2019 року систематично надавав готівкою грошові кошти своїй матері [PERSON] , яка перераховувала їх на банківську картку позивачки на утримання дітей, у розмірі, встановленому у рішенні Чугуївського міського суду Харківської області від 20.11.2018 року по справі 636/3914/18. Розмір вказаних платежів, а також їх періодичність підтверджується платіжними документами, які додані стороною відповідача до відзиву. Крім того, представником відповідача надано суду розрахунок заборгованості по аліментам, складений Немишлянським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за № 255 від 22.12.2023 року, відповідно до якого за [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів відсутня станом на 22.12.2023 року, переплата складає 8374,41 грн.. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Законодавцем передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Положеннями ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У п.п. 16, 18 вищезазначеної постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 621/492/20 та від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного та гармонійного розвитку особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, у випадку такої можливості, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому випадку, в атмосфері любові та духовного і матеріального забезпечення. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як на підставу пред`явлення даного позову, позивачка посилається на те, що з моменту розлучення і по день звернення із позовом до суду відповідач не цікавився життям своїх дітей, не сплачував аліменти на їх утримання, внаслідок чого утворилась значна сума заборгованості, взагалі не спілкувався з сином та донькою, всі питання щодо виховання та утримання дітей вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача [PERSON] .. В судовому засіданні допитані свідки з боку сторони позивачки. Так, свідок [PERSON] , який допитаний в присутності представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, оскільки є неповнолітньою дитиною, пояснив суду, що зі своїм батьком [PERSON] він не спілкується близько 7 років, в останній раз він його бачив у 2018 році. Наголосив, що були випадки, коли батько обіцяв забрати його із сестрою, щоб разом провести час, однак не приїжджав за ними та навіть не телефонував і не повідомляв причин, через які не приїхав. [PERSON] пояснив, що він не заперечує проти позбавлення батьківських прав [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивачки, пояснила суду, що відповідач не проживає із [PERSON] та дітьми з 2017 року, діти не бачили свого батька з 2018 року. Їй відомо, що [PERSON] періодично сплачує лише аліменти на утримання дітей, жодної іншої допомоги не надає, на спілкується з дітьми, не займається їхнім вихованням та розвитком. Наголосила, що з початку війни він жодного разу не цікавився долею дітей, навіть за допомогою телефонного зв`язку. Свідок стверджує, що вона особисто писала відповідачеві, щоб він спілкувався зі своїми дітьми, проте він відповів, що у нього інша сім`я, та він мешкає в м. Одеса. Також, свідок пояснила, що позивачка ніколи не забороняла батькові спілкуватися з дітьми. В судовому засіданні допитані свідки з боку сторони відповідача. Так, свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, пояснила суду, що після розлучення позивачки з відповідачем її син брав дітей до себе та періодично проводив з ними час. Їй особисто відомо, що одного разу її син купив солодощі та збирався відвідати своїх дітей, у зв`язку з чим зателефонував позивачці, однак вона сказала йому не приїжджати та вислати солодощі "Новою поштою". Зі слів сина свідкові відомо, що позивачка йому сказала, що діти після його приїзду засмучуються та плачуть, тому приїжджати не потрібно. Після цієї розмови її син нервував та емоційно переживав. Свідок вважає, що саме позивачка створила таку ситуацію, щоб батько не спілкувався з дітьми. Також, свідок наголосила, що її син з листопада 2019 року надавав їй грошові кошти, щоб вона зі своєї банківської картки перераховувала позивачці гроші на утримання дітей, що вона робила майже протягом трьох років. Стверджує, що суму боргу по аліментам, яку нарахувала виконавча служба, сплатив її син повністю. На цей час її син є військовослужбовцем, з`явитися до суду він не має можливості, однак їй достеменно відомо що він категорично проти позбавлення його батьківських прав відносно його дітей. Свідок [PERSON] , яка є рідною тіткою відповідача, пояснила суду, що [PERSON] болісно переніс розлучення з позивачкою через дітей. Свідок стверджує, що відповідач інколи разом з дітьми приїжджав до неї додому до м. Пісочин та вони проводили час разом. Одного разу він їй розповів, що колишня дружина не хоче, щоб він спілкувався з дітьми. Свідок стверджує, що їй відомо, що після розлучення вони домовилися, що відповідач буде добровільно допомагати фінансово дітям, що він систематично і робив. Гроші надсилалися через банківську картку бабуся [PERSON] .. Інколи відповідач позичав гроші у неї з метою перерахування коштів на утримання дітей. Однак потім надійшов виконавчий лист з дуже великою сумою заборгованості по аліментам, які відповідач також сплатив. Сторона відповідача, заперечуючи проти позову, посилається на відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, наголошує на тому, що позивачка сама була проти спілкування відповідача з дітьми, що, також, в ході розгляду справи підтвердили свідки з боку сторони відповідача. Суд, аналізуючи в сукупності зібрані у справі докази, приходить до висновку, що наведені позивачкою [PERSON] обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні дітей не можуть бути достатніми підставами в розумінні ст. 164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Позивачкою не надано суду беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина та доньки, котрі б слугували підставою для позбавлення його батьківських прав. Факт звернення відповідача за професійною допомогою адвоката для представництва його інтересів в суді у цій справі, категоричне заперечення позовних вимог, подання відзиву на позовну заяву, може свідчити про його інтерес до дітей. Вказані дії відповідача свідчать про бажання останнього брати участь у вихованні сина та доньки та прикласти свої зусилля і змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків. Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність об`єктивних і безсумнівних доказів винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які б слугували підставою для позбавлення його батьківських прав. На переконання суду відповідач під час розгляду справи, не зважаючи на неможливість брати безпосередню участь у судових засіданнях через проходження військової служби у лавах ЗСУ, займав активну позицію по відстоюванню своїх прав та інтересів через свого представника, продемонстрував своє бажання виконувати батьківські обов`язки та налагодити процес його подальшої участі у вихованні сина та доньки, що само по собі свідчить про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав. Такі висновки суду відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 07.02.2019 року у справі №713/63/17 та від 23.11.2021 року у справі №592/17972/19. Таким чином, суд вважає, що на даний час, поданий позов є передчасним. Разом з тим, суд вважає, що в діях відповідача має місце неналежне виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а тому відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до їхнього виховання. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, участь в судових засіданнях, заперечення щодо позову, що вже свідчить про бажання підтримувати стосунки з дітьми, суд приходить до висновку про передчасність прийняття такого рішення і надання можливості відповідачеві змінити ставлення до виховання своїх дітей. Попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , і покласти на орган опіки і піклування за місцем проживання дітей контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то, у відповідності до норм ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed