Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернулось\~до суду\~з позовом\~в якому\~просить стягнути\~з [PERSON] \~заборгованість за\~кредитним договором\~№ 4389873від 15.02.2024 року у загальному розмірі 218250,15 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 15.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір № 4389873 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний електронним цифровим підписом позичальника. 25.10.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 25/10/2024, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» передає ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» за плату, а ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 25.10.2024 року до договору факторингу № 25/10/2024 від 25.10.2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до відповідачки за договором № 4389873 від 15.02.2024 року у розмірі 176625,15 грн, яка складається із: 22500,00 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 142875,15 грн. - заборгованості за процентами, 11250 грн. штрафні санкції. Рішенням № 251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено найменування з ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на нове найменування ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал». З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Згідно умов кредитного договору позичальник зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором. Однак, всупереч умовам кредитного договору, відповідачка [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, тому, позивач просить у судовому порядку стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості за договором № 4389873 від 15.02.2024 року у розмірі 218250,15 грн., яка складається з 22500,00 грн. - заборгованості за основним боргом, 142875,15 грн. - заборгованості за процентами нарахованих первісним кредитором, 52875,00 грн. нараховані позивачем проценти за 94 календарних днів. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 10.02.2025 року відкрито провадження в справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 25.02.2025 року через систему «Електронний суд» від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що позовних вимог не визнає, посилаючись на те, що заявлена до стягнення сума у розмірі 218250,15 грн є необґрунтованою та такою, що не відповідає чинному законодавству України. Просить відмовити у задоволенні позову у частині, що перевищує двократний розмір отриманих коштів згідно з вимогами законодавства про мікрозайми ( том 1 а. с. 193-204). 28.02.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» до суду надійшла відповідь на відзив, в якому\~зазначила,\~щообставини, на які посилається відповідачка у відзиві на позовну заяву, є не обгрунтованими, недоведеними, суперечать умовам укладеного правочину та ніяким чином не впливають на наявність у відповідачки забогованості за кредитним договором. Крім того, зазначає, що кредитний договір укладено в електронній формі та підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до чинного законодавства України. На підтвердження факту зарахування кредитних коштів на рахунок відповідачки позивачем надано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 01.11.2024 року, з якого вбачається, що 15.02.2024 року було успішно перераховано кошти в сумі 22500,00 грн, маска картки [NUMBER] , реквізити якої надані відповідачкою з метою отримання кредиту. Щодо нарахування відсотків, представник позивача зазначила, що нарахування заборгованості здійснювалось у відповідності до умов договорів та додатків до них, а саме через неналежне виконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань і було нараховано суму заборгованості первісним кредитором. Таким чином,\~факт укладення\~кредитного договору\~та наявності\~права грошової\~вимоги до\~відповідачки за\~кредитним договором\~беззаперечно доведено\~належними та\~допустимими доказами ( том 1 а. с. 205 - том 2 а. с. 52) Ухвалою суду від 06.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» не прибув, до суду надав заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У судове засідання відповідачка [PERSON] не прибула, до суду надала заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги не визнає посилаючись на поданий відзив. Враховуючи подані учасниками справи заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~статті 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено,\~що 15.02.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4389873, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати відповідачці кредит у розмірі 22500,00 грн, строком на 360 днів, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки № [NUMBER] . Укладаючи договір, сторони передбачили нарахування процентів за умовами стандартної процентної ставки 2,50 % в день та зниженої процентної ставки 0,13 % в день. Перед підписанням вказаного кредитного договору відповідачка вказала свої дані, після чого, підписала його електронним підписом [NUMBER] , що в свою чергу свідчить про те, що остання погодилась з умовами кредитного договору ( том 1 а. с. 28-56). ТОВ «Лінеура Україна» виконало своє зобов`язання за кредитним договором та надало відповідачці грошові кошти у розмірі 22500,00 грн, що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 01.11.2024 року, проте [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконувала, порушуючи умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість за договором загальною сумою 176625,15 грн, яка складається із: 22500,00 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 142875,15 грн. - заборгованості за процентами, 11250 грн. штрафні санкції,\~що підтверджується\~розрахунком заборгованості\~за договором про\~надання коштів\~на умовах\~споживчого кредиту\~№ 4389873від 15.02.2024 року станом на 25.10.2024 року ( том 1 а. с. 63-74). 25.10.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 25/10/2024, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової\~вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4389873, укладеним 15.02.2025 року між ТОВ\~«Лінеура Україна»\~та [PERSON] (копія договору факторингу № 25/10/2024 від 25.10.2024 року; копія акту прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № 25/10/2024 від 25.10.2024 року; витяг з\~Реєстру боржників\~за договором\~факторингу №\~25/10/2024\~від 25.10.2024\~року \~том 1\~а.\~с.\~116-136). Крім того, позивачем нараховані проценти за 94 календарних днів (26.10.2024 27.01.2025) у розмірі 52875,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № 4389873\~про надання\~споживчого кредиту від 15.02.2024 року ( том 1 а. с. 145-147). Рішенням № 251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено найменування з ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на нове найменування ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал». Про відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» повідомило відповідачку шляхом направлення смс повідомлення на номер телефону, зазначений при укладенні кредитних договорів. Згідно листа наданого АТ «УніверсалБанк» від 19.02.2025 року № БТ/1755, встановлено, що платіжна картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] та на дану картку 15.02.2024 року зараховувались грошові кошти в сумі 22500,00 грн. ( том 2 а. с. 53). Відповідно до ст. 1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Закон України\~«Про електронну\~комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3\~цього Закону\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору кредиту, які оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно статті 514\~ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч. 1 ст.\~1077\~ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Із дослідженого судом договору № 4389873\~від 15.02.2024\~року встановлено, що даний договір укладено в електронній формі та зі сторони споживача підписано електронним підписом. Отже, підписання вищезазначеного договору свідчить про те, що [PERSON] всі умови цілком зрозуміла та своїм підписом письмово підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Відповідачка [PERSON] в належний спосіб не спростувала таких висновків суду, а також, відповідачка не спростувала розмір та розрахунок суми боргу. Разом з тим, суд критично оцінює твердження відповідачки про те, що розмір відсотків є завищеним, оскільки відсотки розраховані у межах строку дії договору, з умовами якого відповідачка беззаперечно погодилась. Відповідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача. Однак, вказані норми застосовуються щодо нарахування штрафних санкцій за порушення виконання позичальником умов договору, зокрема неустойки (штрафу та пені), а не відсотків за користування кредитом та самі відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, надані ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» докази, які досліджені судом, підтверджують факт укладення договору між сторонами у справі та порушення відповідачкою взятих на себе договірних зобов`язань. Разом з тим, як вбачається з умов кредитного договору, для нарахування процентів за користування [PERSON] кредитом передбачено застосування процентної ставки: 0,13% в день знижена % ставка та 2,50 % в день стандартна процентна ставка. Тобто, згідно наданого розрахунку, для визначення заборгованості за договором, позичальником застосовано процентну ставку в розмірі 2,50 % в день. При цьому, загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні, визначені Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023. Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Договір № 4389873 про надання коштів на умовах споживчого кредиту був укладений 15.02.2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому строк дії пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір. Тому суд розраховує заборгованість за укладеним між сторонами договором, виходячи з встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки 1%. Розрахунок процентів на користування [PERSON] кредитом становитиме 877,50 грн. (22500,00 грн. х 0,13 % х 30 днів) за період з 15.02.2024 по 15.03.2024; 71550,00 грн. (22500,00 х 1 % х 318 днів) за період з 16.03.2024 по 27.01.2025. Розрахунок відсотків, згідно зі спірним кредитним договором судом визначено за період з 15.02.2024 по 27.01.2025 включно, що становить в сукупності 348 днів. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 94927,50 грн., яка складається з 22500,00 грн. - заборгованості за основним боргом, 72427,50 грн. - заборгованості за процентами, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Разом з\~тим,\~відповідно до\~ст.\~264\~ЦПК України\~суд під\~час ухвалення\~рішення вирішує\~питання щодо\~ розподілу між сторонами судових витрат. За правилами ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає доведеним позов на суму 94927,50 грн, отже позов задоволено на 43,5 % (94927,50 х 100) : 218250,15). Позивач сплатив судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Таким чином, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1053,74 грн. судового збору, виходячи із наступного розрахунку: (2422,40 грн. х 43,5%) : 100). Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п. 47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналізуючи наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, яка не представляє складності, позов, поданий позивачем невеликого змісту, не потребує значного часу для його виготовлення, на думку суду такі витрати позивача не були неминучими. Позивач ставить вимогу стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано: копію Договору про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 10.12.2024 ( том 1 а. с. 148-151), копію ордеру серія АІ № 1792041 від 27.01.2025 ( том 1 а. с. 51), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ( том 1 а. с. 158), копію акту № 6532 прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 27.01.2025 ( том 1 а. с. 155-156), копію заявки № 6532 на виконання доручення до Договору про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 31.12.2024 ( том 1 а. с. 152-154), копію рахунку на оплату № 6532/01-2025 від 27.01.2025 року (том 1 а. с. 157). Враховуючи, що звернення до суду з позовами про стягнення заборгованості за кредитним договором носить масовий характер, складність даної цивільної справи, реально витрачений адвокатом час, а також те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд прийшов до висновку, що витрати на послуги адвоката в розмірі 10000,00 грн. за даною справою є неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом робіт, та вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягнення з відповідачки до 4000,00 грн. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial