Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Воронко Віталій Васильович звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, в якому просить: - визначити, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , а також визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] була приватизована ще у 1998 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , заповітів на випадок своєї смерті не складав. Єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину після нього була його дружина - [PERSON] , яка прийняла спадщину, тому як постійно мешкала разом зі спадкодавцем та звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Через збройну агресію РФ позивач разом з матір`ю [PERSON] виїхали на підконтрольну українській владі території України, а саме у м.Вишгород Київської області, де проживали разом до дня смерті матері позивача. [PERSON] [INFO] померла, після її смерті позивач, як спадкоємець першої черги звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. У видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено з причин того, що у державному реєстрі речових прав не зареєстроване право власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим, позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права а також зареєструвати речові права на вказану квартиру. Відповідачем [PERSON] надіслано заяву, в якій він визнає позовні вимоги позивача. Відповідачем Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області відзиву на позов не подано. Ухвалою суду від 17 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче провадження у справі. 16 вересня 2024 року за клопотанням представника позивача витребувані докази у справі. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача у повному обсязі підтримав позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача Сєвєродоецької МВА в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини, дійшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 жовтня 1998 року виданого відділом приватизації житла УЖКГ Сєвєродонецького міськвиконкому на квартиру [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками зазначеного житла на праві спільної сумісної власності, право власності зареєстроване у Сєвєродонецькому БТІ 30.10.1998 року за р.№ 615. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] , заповітів на випадок своєї смерті не складав. Спадкова справа після його смерті заведена 10.02.2016 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького РНО Луганської області Тіщенко О.М. Відповідно до свідоцтва про одруження від 20.12.1964 року а/з 923 - дружиною [PERSON] була [PERSON] . З довідки ВК Боровенської сільської ради Кремінського району Луганської області за №127 від 09.02.2016 року вбачається, що [PERSON] до дня смерті постійно мешкав зі своєю дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] у м.Вишгород Вишгородського району Київської області. Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру - заповітів на випадок своєї смерті не складала. 05 березня 2024 року рішенням державного реєстратора відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити права на вищевказане нерухоме майно. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голянич А.В. 05 квітня 2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] , у зв`язку з відсутністю відомостей у Державному реєстрі речових прав щодо зареєстрованого права власності на квартиру [ADDRESS] ; про що також свідчить відповідна інформація з ДРРП від 05.04.2024 року; а також у зв`язку з тим, що адреса місця реєстрації позивача, як ВПО ( [ADDRESS] ) та спадкодавця, як ВПО ( [ADDRESS] ) різні, а позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] , який згідно свідоцтва про народження є сином позивача [PERSON] , разом з яким була зареєстрована як ВПО його бабуся - [PERSON] до дня смерті, не заперечує факту проживання [PERSON] на час відкриття спадщини разом зі [PERSON] за місцем реєстрації [PERSON] . Судом не встановлено інших спадкоємців. Відповідно до вимог статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено вимогами статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 18.02.2015 по справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Пункт 5 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснює, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , право власності на яку зареєстроване у встановленому законом порядку станом на 30 жовтня 1998 року. В той же час на сьогоднішній день за відсутності відповідних підтверджень зареєстрованого права власності відповідним БТІ - позивач позбавлена можливості, як зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку на сьогодні так здійснити інші дії, стосовно майна, що їй належить, а тому позовні вимоги позивача - підлягають задоволенню. Статтею 357 ЦК України - визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. В судовому засіданні встановлено, що між співвласниками вказаного нерухомого майна спору щодо часток немає, а тому частки вважаються рівними, тобто по 1/3 частині кожного: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . А тому, вимоги позивача якими просить визначити частки у вказаному нерухомому майні є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено з матеріалів справи, позивач є спадкоємцем першої черги. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ч. 1 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON]. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач не може реалізувати своє право на отримання спадщини і тому звернувся з позовом до суду, оскільки в інший спосіб, окрім судового порядку, не може захистити своє спадкове майнове право. Отже, позивачем доведено суду про неможливість в інший ніж судовий спосіб оформити право власності на спадкове майно, тому, суд дійшов висновку вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved