Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

У червні 2024 [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання батьківства, виключення відомостей з актового запису про дитину, внесення змін до актового запису про дитину, в обґрунтування якого зазначила, що 21 квітня 2017 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Заочним рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 10 травня 2023 року у справі № 545/3041/22 шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Позивач зазначає, що фактичні шлюбні відносини було припинено на початку 2022 року. [INFO] позивач народила доньку [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , який батьківство визнає та приймає участь у вихованні дитини. Проте, у зв`язку із тим, що з моменту розірвання шлюбу за рішенням суду до моменту народження дитини не пройшло 10 місяців, а [PERSON] відмовився надати заяву про невизнання батьком дитини, позивач спільно з [PERSON] не змогли подати заяву про реєстрацію його батьком. 22.05.2024 було проведено дослідження ДНК на встановлення біологічного батьківства, відповідно до результатів дослідження ймовірність батьківства [PERSON] щодо [PERSON] становить 99,999999%. У зв`язку з викладеним, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, в якому просила суд: 1. Визнати [PERSON] , громадянина України, уродженця міста Бендери, Молдова , РНОКПП [NUMBER] , батьком дитини - [PERSON] , актовий запис № 299 від 15.02.2024 р., свідоцтво серія [NUMBER] ; 2. Виключити з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , № 299 від 15.02.2024 р., внесеного Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відомості про батька [PERSON] ; 3. Внести зміни до актового запису № 299 від 15.02.2024 р. про народження дитини [PERSON] , [INFO] , внесеного Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) змінивши відомості про батька з « [PERSON] » на « [PERSON] », громадянство України», а також вказавши прізвище дитини замість « [PERSON] » - « [PERSON] », по-батькові дитини замість « [PERSON] » - « [PERSON] ». ім`я, дату та місце народження дитини, - залишити без змін. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів. Ухвалою суду від 11 липня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, в яке викликано сторін. В судове засідання сторони не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином відповідно до ч. 5, п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Позивачка та відповідач [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Відповідач [PERSON] причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався. Враховуючи положення ч. 1, 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 21 квітня 2017 року зареєстрували шлюб у Дзержинському районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що складено відповідний актовий запис № 168, що підтверджується копією Свідоцтво про одруження Серія [NUMBER] від 21 квітня 2017 року. Заочним рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 10 травня 2023 року у справі № 545/3041/22, яке набрало законної сили 12 червня 2023 року, шлюб між мною та [PERSON] було розірвано. [INFO] у м. Києві народилася [PERSON] , про що Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 15 лютого 2024 року складено відповідний актовий запис № 299, батьками зазначено: батько [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 15.02.2024. Згідно з Результатами дослідження ДНК на встановлення батьківства медичної лабораторії CDS LAB № 1607 від 22.05.2024, передбачуваним батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] . 30\~травня 2024\~року [PERSON] \~надав заяву\~про визнання\~батьківства щодо\~від [PERSON] , [INFO] , яка посвідчена ПН ХМНО Ємцем І.О. за реєстровим № 3321. Відповідно до Висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження від 04 лютого 2025 року № 46235, складеного ТОВ «МАМА ПАПА» за замовленням [PERSON] , ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] , в рамках проведеного дослідження складає 99,999999 %. Між сторонами виник спір з приводу оспорювання батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON] та визнання щодо неї батьківства [PERSON] . Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 15 ЦК України об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив у справі "Йевремович проти Сербії", що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини ("Jevremovic v. Serbia", заява № 3150/05, пункт 109 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2007 року). Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII). Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (частина перша статті 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України). Згідно ч. 2 ст. 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Таким чином, законодавством встановлена презумпція батьківства щодо дитини, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 122 СК України подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. У справі, що розглядається встановлено, що дитина [PERSON] народилася до спливу десяти місяців після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву про визнання батьківства щодо [PERSON] , проте [PERSON] спільно з позивачкою не подав до органу ДРАЦС спільну заяву про невизнання його батьком дитини, у зв`язку з чим, в силу вимог ч. 2 ст. 122 СК України, батьківство [PERSON] щодо [PERSON] , презюмується та може бути спростовано виключно в судовому порядку. Згідно з ч. 2, 3 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до ст. 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. При вирішенні спору про оспорювання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку на підтвердження або спростування батьківства. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 16 травня 2018 року в справі № 399/1029/15-ц, від 25 серпня 2020 року в справі № 478/690/18, від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18 та ряді інших. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Висновок експерта є одним із доказів (пункт 2 частини 2 статті 76 ЦПК України). Згідно з\~ч.\~1-3\~ст.\~102\~ЦПК України\~висновок експерта\~-\~це докладний\~опис проведених\~експертом досліджень,\~зроблені у\~результаті них\~висновки та\~обґрунтовані відповіді\~на питання,\~поставлені експертові,\~складений у\~порядку,\~визначеному законодавством.Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством (ч. 6 ст. 102 ЦПК України). За змістом ч. 1-2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя України незалежною, кваліфікованою і об`єктивною експертизою, орієнтованою на максимальне використання досягнень науки і техніки, регулюються Законом України «Про судову експертизу». Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом (ст. 9 Закону України «Про судову експертизу»). Відповідно до ч. 1-3 ст. 10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. У Додатку 5 до Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2015 № 301/5, міститься Перелік видів судових експертиз та експертних спеціальностей, за якими присвоюється кваліфікація судового експерта фахівцям науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України. Згідно з цим переліком молекулярно-генетичні експертизи/експертні дослідження проводяться за експертною спеціальністю 9.5 «Молекулярно-генетичні дослідження». Системний аналіз цитованих норм свідчить про те, що сторона має право надати до суду висновок експерта, складений за її замовленням, проте така експертиза може бути проведена виключно судовим експертом, який має вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. Надаючи оцінку наданому позивачем Висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження від 04 лютого 2025 року № 46235, складеного ТОВ «МАМА ПАПА» за замовленням [PERSON] , судом встановлено, що його складено завідувачем клініко-діагностичної лабораторії ТОВ «МАМА ПАПА» [PERSON] , яка має повну вищу освіту за спеціальністю «Генетика», а саме Диплом магістра з відзнакою [NUMBER] від 30.06.2014 року, сертифікат спеціаліста № 00385 Національної медичної академії післядипломної освіти ім. Шупика за спеціальністю «Лабораторна генетика», стаж роботи на посаді з 2020 року. Разом з тим, зазначений висновок не містить відомостей про те, що [PERSON] пройшла відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестована та отримали кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 9.5 «Молекулярно-генетичні дослідження». В Реєстрі атестованих судових експертів відсутні відомості про [PERSON] . Крім того, всупереч вимогам ч. 6 ст. 102 ЦПК України у наданому позивачем висновку від 04 лютого 2025 року № 46235 на зазначено, що він інформацію про свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, науковий ступінь, вчене звання, посаду експерта. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наданий позивачем висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження від 04 лютого 2025 року № 46235 є недопустимим доказом, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, а саме: 1) складений особою, яка не є судовим експертом в розумінні Закону України «Про судову експертизу» та не входить до Реєстру атестованих судових експертів; 2) його форма і зміст не повною мірою відповідають вимогам, закріпленим у ч. 6 ст. 102 ЦПК України. Проте, з огляду на наявність у [PERSON] вищої освіти та спеціальних знань у сфері генетики та лабораторної генетики, суд приймає зазначений висновок виключно як висновок спеціаліста, наданий позивачу в порядку ст. 74 ЦПК України. Разом з тим, суд наголошує, що згідно з ч. 2 ст. 74 ЦПК України допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Крім того, в силу вимог ст. 78 ЦПК України, обставини справи, а саме щодо кровного споріднення між особами, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, а саме висновком експерта за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, зокрема висновком спеціаліста. Як зазначалось вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ст. 82 ЦПК України). Стаття 102 ЦПК України наділяє сторону правом надати висновок експерта, складеного за його замовленням, або заявити відповідне клопотання про призначення судової експертизи в порядку ст. 103 ЦПК України, яке підлягає вирішенню під час підготовчого судового засідання відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 197 ЦПК України. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позивач [PERSON] своїм правом надати висновок експерта за результатами молекулярно-генетичної експертизи, отриманий у встановленому законом порядку, або заявити під час підготовчого судового засідання відповідне клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи - не скористалася, у зв`язку з чим несе ризик настання негативних наслідків від невчинення цих процесуальних дій, зокрема щодо недоведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. При цьому, в силу вимог диспозитивності, суд розглядає справу виключно на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням сторін, та не має права за власною ініціативою призначати судові експертизи, враховуючи відсутність у цій справі обставин, передбачених ст. 105 ЦПК України. З урахуванням викладеного, за відсутності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що між [PERSON] та [PERSON] наявне кровне споріднення, суд приходить до висновку, що позивачем не спростовано презумпцію батьківства [PERSON] , закріплену в ч. 2 ст. 122 СК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання батьківства, виключення відомостей з актового запису про дитину, внесення змін до актового запису про дитину.

Outcome: dismissed