Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна, в якій просила суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на утримання спільного майна у розмірі 119 726, 55 грн. На підставі ухвали судді Центрального районного суду м. Миколаєва матеріали цієї цивільної справи були передані до Корабельного районного суду м. Миколаєва за підсудністю. В обґрунтування підстав звернення до суду з позовом позивач вказала, що 11 червня 2014 року між нею та Миколаївською міською радою укладено Договір оренди землі, зареєстрований в реєстрі за № 989. Згідно з договором оренди Миколаївська міська рада передала, а позивач прийняла в оренду земельну ділянку площею 14 874 кв.м, з кадастровим номером земельної ділянки 4810136600:11:077:0007, для обслуговування нежитлового об`єкта по [ADDRESS] , який належав позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , зареєстрованого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 13.08.2013 року. Позивач також вказала, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 22.09.1989 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року у справі № 490/1266/15-ц шлюб, зареєстрований 22.09.1989 року Ленінським відділом запису актів громадянського стану м. Миколаїв, актовий запис № 1259, між сторонами розірвано. Проведено розподіл спільного майна подружжя, визнано за позивачкою та відповідачем право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя, в тому числі на нежитловий об`єкт за адресою: [ADDRESS] . 12.11.2015 року відповідач здійснив державну реєстрацію свого речового права на 1/2 частки у праві власності на нежитловий об`єкт за адресою: [ADDRESS] . Проте відповідач, як співвласник, нежитлового об`єкту за адресою: [ADDRESS] , відмовляється належним чином нести тягар утримання спільного нерухомого майна. Він не ініціював внесення змін до Договору оренди землі від 11 червня 2014 року з визначенням його співорендарем земельної ділянки, на якій розташований спільний об`єкт нерухомого майна, тому вважала, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу/орендарю частину орендної плати відповідно до належної йому частки. Позивач зазначила, що бездіяльність відповідача призвела до того, що у позивачки, як єдиного орендаря земельної ділянки, виникло податкове зобов`язання зі сплати орендної плати з фізичних осіб за 2023 рік у розмірі 239 453, 10 грн. Вказала, що 06.03.2024 року вона сплатила податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 119 726, 55 грн., що складає 50% (1/2) від нарахованого податкового зобов`язання. Оскільки не виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати орендної плати відповідно до належної йому частки, призвело до виникнення у позивача несприятливих для неї наслідків, у вигляді наявності податкового боргу, позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення витрат на утримання майна у розмірі 119 726, 55 грн., з метою погашення податкового боргу. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Відповідач клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач надав суду відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~не визнав\~позовні вимоги\~з підстав,\~викладених у\~ньому. У відзиві не заперечував, що він набув право спільної часткової власності (частка 1/2) на будівлі та споруди розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.06.2015 № 490/1266/15-ц. Нежитловий об`єкт знаходиться на \~ \~ \~ \~ земельної ділянці площею 14874 кв.м. надану Миколаївської міською радою в оренду позивачу за договором від 11.06.2014 строком до 11.06.2024. Вказав, що станом на 2024 рік договір про внесення змін до договору оренди землі від 11.06.2014 щодо складу Орендарів не укладався. Тому, у зв`язку з тим, що у досудовому порядку позивач не пред`являв йому вимоги щодо відшкодування орендної плати за податковий період 2023 року за користування земельною ділянкою, вважав вимоги недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, судом встановлено наступне. 11.06.2014 р. між позивачем, [PERSON] , як орендарем, та Миколаївською міською радою, як орендодавцем, укладений Договір оренди землі, відповідно до якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 25.04.2014 р. за № 39/59 передало в оренду [PERSON] земельну ділянку для обслуговування нежитлового об`єкта по [ADDRESS] . Договір діє протягом 10 років з дати його укладання до 11 червня 2024 року. Пунктом 2.1. вказаного Договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка площею 14 874 кв.м, у тому числі 3172 кв.м під капітальною забудовою, 1017 кв.м під тимчасовою забудовою, 26 кв.м під спорудами, 8670 кв.м. під проїздами, проходами та площадками, 1989 кв.м під земельними насадженнями (за функціональним призначенням землі промисловості), без права передачі її в суборенду (кадастровий номер 4810136600:11:077:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 369324248101). Згідно з п. 2.3. Договору, об`єктом оренди є тільки земельна ділянка. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. та зареєстрований у реєстрі за № 989. В цей же день сторони підписали Акт приймання-передачі земельної ділянки, претензій не мали. Договором оренди землі сторони визначили, що за оренду земельної ділянки Орендар сплачує орендну плату у грошовій формі. Розмір орендної плати визначається відповідно до п. 4.2. Договору. Сторони узгодили між собою, що орендна плата за землю вноситься Орендарем за період з 25.04.2014 до кінця поточного року одноразовим внеском за кожен наступний рік протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення не пізніше 29 серпня поточного року на розрахунковий рахунок. З матеріалів справи вбачається, що Державною податковою службою було сформоване податкове повідомлення-рішення, яким визначено суму податкового зобов`язання, а саме орендної плати за землю з фізичних осіб за податковий період 2023 рік у сумі 239 453,10 грн. Судовим розглядом також було встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.06.2015 р. розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , проведено розподіл спільного майна подружжя, яким визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частку спільно нажитого майна, зокрема нежитловий об`єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] . Питання стосовно земельної ділянки, на якій був розташований вказаний об`єкт, сторонами під час розгляду даної справи порушено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 12.11.2015 р. відповідач здійснив державну реєстрацію свого речового права на 1/2 частки у праві власності на нежитловий об`єкт за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 371677351, що міститься в матеріалах справи. З матеріалів справи також вбачається, що позивач [PERSON] у січні 2024 р. зверталася до Головного управління ДПС у Миколаївській області з заявою про перерахування орендної плати з фізичних осіб за 2023 р. проте, отримала відмову у перерахунку. Таке рішення ДПС України обґрунтовано тим, що на поточний час в контролюючих органах відсутня інформація щодо внесення змін до договору оренди № 10418 від 11.06.2014 р., а податкове повідомлення рішення від 30.06.2023 р. № 155673-2408-1403- [NUMBER] сформовано та направлено позивачу (заявнику) відповідно до вимог діючого законодавства. У вказаному листі також зазначено, що відповідно до переліку діючих договорів оренди, наданого щорічно до контролюючих органів до 01 лютого Миколаївською міською радою згідно з абзацом 2 пункту 288.1 статті 288 Кодексу, станом на 01.01.2023 за [PERSON] рахується договір оренди № 10418 від 11.06.2014 за користування земельною ділянкою площею 1.4874 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4810136600:11:077:0007. Нормативна грошова оцінка землі становить 7 981 769,92 грн, розмір орендної плати по договору складає 239 453,10 грн. Термін дії договору оренди землі до 11.06.2024 р. Відомості про вжиття позивачем заходів щодо здійснення перерахування орендної плати за землю за попередні роки (з 2015 по 2022 р.р.) в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 1 ЗУ Про оренду землі оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з статтею 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Пунктом «в» частини першої статті 96 цього кодексу передбачено, що землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається. Частиною 6 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, якщо такий об`єкт розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні відчужувача (попереднього власника) на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію, набувач має право вимагати внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію з визначенням його співорендарем (співкористувачем) земельної ділянки, а до внесення змін до відповідного договору зобов`язаний відшкодовувати орендарю (користувачу) частину орендної плати (плати за користування земельною ділянкою) відповідно до належної йому частки у праві спільної власності на такий об`єкт. Якщо сторони не досягли згоди щодо внесення зазначених змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію, договір про внесення таких змін визнається укладеним за рішенням суду за позовом набувача. Порядок користування декількома орендарями (землекористувачами) орендованою земельною ділянкою (земельною ділянкою, що перебуває у користуванні на праві емфітевзису, суперфіцію) у такому разі визначається договором, укладеним між ними, або за рішенням суду. З аналізу вказаних норм вбачається, що законодавство не передбачає обов`язку\~набувача у разі набуття ним частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна, що розміщений на земельній ділянці та що перебуває у користуванні відчужувача (попереднього власника) на праві оренди, вимагати внесення змін до відповідного договору оренди земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна. Проте, як вбачається з Договору оренди землі від 11.06.2014 р., укладеного між Миколаївською міською радою та [PERSON] , остання зобов`язана у разі відчуження часток будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці, наданій в оренду, повідомити про це міську раду у 10-денний термін із дня відчуження та сумісно з власником придбаного майна звернутися до міської ради з клопотанням про внесення змін до Договору оренди землі щодо зменшення площі\~земельної ділянки та переоформлення\~документів на\~право користування\~земельною ділянкою, що зайнята\~проданою часткою будівель та\~споруд,\~на нового\~власника майна. При цьому зміни до Договору оренди землі будуть внесені після прийняття рішення міської ради про зменшення площі земельної ділянки та надання новому власнику майна у користування земельної ділянки, що зайнята проданою часткою будівель та споруд (підпункт и пункт 9.4. розділу 9 Договору оренди землі). Суд вважає за необхідне зазначити, що хоча Договором оренди землі і передбачений обов`язок позивача про повідомлення міської ради про лише відчуження (продаж) нерухомого майна, яке розташоване на орендованій земельній ділянці проте, в даному випадку до спірних правовідносин також застосовуються вказані положення договору оскільки, нежитловий об`єкт по [ADDRESS] , який на час підписання Договору оренди землі перебував у власності позивача однак, та на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.06.2015 р. фактично частково вибув з її володіння та відносно такого майна відбувся розподіл з подальшою реєстрацією права спільної часткової власності на даний об`єкт за відповідачем. Матеріали справи не містять відомостей про виконання позивачем передбаченого Договором обов`язку щодо повідомлення міської ради про набуття відповідачем права спільної часткової власності на об`єкт нежитловий приміщення, який розташований на орендованій позивачем земельній ділянці по [ADDRESS] . Вказане також вбачається із відповіді Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якій вказано, що станом на 01.01.2023 р. договір оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладений 11.06.2014 р, рахується лише за позивачем [PERSON] , а відомості щодо внесення будь-яких змін до такого договору оренди в контролюючих органах відсутні. Слід зазначити, що сам факт наявності або відсутності такого звернення не спростований позивачем по справі. У своєму позові позивач, як на підставу звернення до суду, посилається на те, що саме бездіяльність відповідача та відсутність з його боку ініціативи у внесенні змін до Договору оренди землі, призвели до несприятливих наслідків для позивача, що має вираження у необхідності сплати останньою податкового зобов`язання у більшому розмірі. Проте, такі твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Тим паче, що заявляючи вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на утримання спільного майна посилається на висновки Верховного Суду, зроблені у постанові № 521/3743/17-ц від 13.03.2019 р., якими колегія суддів виснувала, що в разі відмови співвласника нести тягар утримання спільного майна, надає право іншому співвласнику безпосередньо звернутися в суд з позовом про примусове стягнення коштів для цієї мети проте, всупереч цьому доказів такої відмови суду не надає. Аналізуючи викладене, беручи до уваги норми земельного законодавства, а також положення Договору оренди землі від 11.06.2014 р., суд доходить переконання, що саме невиконання позивачем зобов`язань за договором щодо ініціювання внесення змін до Договору оренди землі щодо зменшення площі орендованої земельної ділянки по [ADDRESS] , призвели до виникнення несприятливих наслідків для позивача у виді нарахування податкового зобов`язання зі сплати орендної плати. Доказів відмови відповідача нести тягар по утриманню спільного майна позивачем не надано. Згідно з ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності) в інтересах яких заявлено вимоги (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed