Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.\~Харкова із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 103590 грн 03 коп. Підставою позову\~стало те,\~що у\~листопаді 2023\~року [PERSON] отримав\~від позивача\~в борг\~грошові кошти\~у розмірі\~2\~500\~доларів США.\~За умовами\~угоди між\~позивачем і\~відповідачем,\~останній мав\~повернути борг\~у лютому\~2024\~року. Отримання грошей відповідачем підтверджується протоколом допиту свідка 05.07.2024 у кримінальному провадженні №\~12024221170001512 від 24.04.2024, в якому позивач [PERSON] є потерпілим, а відповідач [PERSON] був допитаний в якості свідка. У зв?язку з тим, що відповідач у встановлений строк (лютий 2024 року) грошові кошти у сумі 2 500 доларів США не повернув, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 103 590 (сто три тисячі п?ятсот дев?яносто гривень) 03 коп. (що еквівалентно 2 500 доларів США станом на дату подання позовної заяви за курсом 41,43 грн за 1 долар США). У якості правового обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на статті 526, 530, 610, 611, 626, 638, 1046, 1047 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 10.12.2024 відкрито провадження у справі, прийнято рішення справу розглядати з викликом сторін. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, вказує, що відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Ціна позову перевищує десятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому договір позики мав бути укладений виключно в письмовій формі. При цьому, факт передачі та повернення грошей також повинен бути підтверджений у письмовий спосіб. Цих вимог дотримано не було, а тому факт укладення договору позики, передачі грошей не можуть бути доведені показаннями свідків, поясненнями позивача або протоколом допиту свідка, який не віднесено до процесуальних документів, що мають преюдиційне значення під час розгляду справи в порядку цивільного судочинства. Окрім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що «мій довіритель повідомив, що дійсно в листопаді 2023 року взяв в борг 2500 доларів США та повернув вказану суму згідно досягнутої домовленості у лютому 2024 року. Жодних договорів, розписок не складалось. Свідком отримання та повернення грошей є [PERSON] ». Ухвалою суду від 30.04.2025 було викликано у судове засідання свідків у справі [PERSON] та [PERSON] , попереджено свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. У судове засідання з`явилися позивач та відповідач, а також їх представники. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник визнали факт того, що відповідач отримував грошові кошти у сумі 2500 доларів США, які є предметом позову, від [PERSON] , однак стверджували, що вони були ним повернуті, що і підтвердив свідок [PERSON] , тому просили у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача просила долучити до матеріалів справи як доказ відповідь Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях Головного сервісного центру МВС. Вказаний доказ було подано з порушенням строків, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд вважає, що відомості щодо наявності чи відсутності у відповідача у власності транспортних засобів не стосуються предмета доказування, тому доказ, про долучення якого просить представник позивача є неналежним. Всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. У відзиві на позовну заяву та у судових засіданнях відповідач [PERSON] неодноразово визнавав, що дійсно позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 2500 доларів, які є предметом позову. Водночас позов не визнав, оскільки стверджував, що грошові кошти повернув у присутності [PERSON] . Позивач факт повернення відповідачем грошових коштів категорично заперечував. 10.03.2025 у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який пояснив суду, що перебуває у дружніх відносинах із позивачем, із відповідачем він особисто незнайомий. Вказав, що по справі, у якій його викликали, він може пояснити те, що влітку 2024 року він перебував у кафе із позивачем [PERSON] , коли вони сиділи за столиком, позивач почав кричати на раніше не відомого йому чоловіка, якого він впізнає як [PERSON] . Позивач кричав: «Коли ти повернеш мені борг?», на що відповідач нічого не відповів. Коли свідок зауважив [PERSON] , що борги треба віддавати, той сказав: «Ми самі розберемося». Більше по вказаній справі йому нічого невідомо. 21.03.2025 у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який пояснив суду, що перебуває у дружніх відносинах як із позивачем, так і з відповідачем. Вказав, що по справі, у якій його викликали, він може пояснити те, що у його присутності [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти у сумі 2500 доларів США. Окрім того, свідок зазначив, що його відносини із [PERSON] зіпсувалися після того, як позивач почав звинувачувати його у тому, що він причетний до пограбування його квартири, з приводу чого його викликали до поліції і допитували. До матеріалів справи позивачем у якості доказу долучено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12024221170001512 від 24.04.2024, відповідно до якого від громадянина [PERSON] надійшла заява про те, що невстановлена особа за адресою: [ADDRESS] , вчинила крадіжку грошей. У якості свідка у вказаному кримінальному провадженні було допитано [PERSON] та [PERSON] . Суду не надані докази, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, суд всебічно та повно дослідивши докази на підтвердження вимог та заперечень позивача і відповідача, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав, що в листопаді 2023 року взяв в борг у [PERSON] 2500 доларів США, які мав згідно досягнутої домовленості повернути у лютому 2024 року. У ході судового процесу відповідач послідовно та неодноразово підтверджував та визнавав той факт, що він взяв в борг у [PERSON] 2500 доларів США, які мав згідно досягнутої домовленості повернути у лютому 2024 року (водночас наполягав на тому, що вказані кошти повернув у лютому 2024 згідно домовленості). Отже,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~82\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~той факт,\~що [PERSON] в листопаді 2023 року взяв в борг у [PERSON] 2500 доларів США, які мав згідно досягнутої домовленості повернути у лютому 2024 року, доказуванню не підлягає. Тому суд відхиляє доводи відповідача, що у матеріалах справи відсутні докази укладення договору позики між позивачем та відповідачем у письмовій формі, оскільки ця обставина беззаперечно визнана відповідачем. Тому доказуванню у вказаній справі підлягає лише факт повернення позивачу грошових коштів у сумі 2500 доларів США. Відповідач стверджує, що грошові кошти повернув у лютому 2025 року, позивач категорично заперечує проти цього. Як доказ повернення грошових коштів відповідач наводить показання свідка [PERSON] , якого було допитано у судовому засіданні. Разом з тим, суд не може вважати показання свідка [PERSON] достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи. Так, під час допиту свідок [PERSON] повідомив, що позивач минулого року почав звинувачувати його у тому, що він причетний до пограбування його квартири, з приводу чого його викликали до поліції і допитували, після цього їх спілкування припинилося. До матеріалів справи позивачем у якості доказу долучено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12024221170001512 від 24.04.2024, відповідно до якого від громадянина [PERSON] надійшла заява про те, що невстановлена особа за адресою: [ADDRESS] , вчинила крадіжку грошей. У якості свідка у вказаному кримінальному провадженні було допитано [PERSON] . У судовому засіданні позивач та свідок висловлювали неприязнь один до одного. У зв`язку з цим суд вважає, що показання свідка [PERSON] не можна вважати достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи. Показаннями свідка [PERSON] підтверджується, що влітку 2024 року [PERSON] мав суперечку з відповідачем з приводу неповернення ним грошових коштів взятих у борг. Відповідач у судовому засіданні не висловлював заперечень проти показань свідка. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки відповідач визнав, що в листопаді 2023 року взяв в борг у [PERSON] 2500 доларів США, які мав згідно досягнутої домовленості повернути у лютому 2024 року, то суд на виконання вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України вважає доведеним той факт, що позивач передав у власність відповідача грошові кошти у сумі 2500 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів. Водночас суд вважає недоведеним той, факт, що відповідач повернув позивачу грошові кошти у лютому 2024 року, саме про такий строк виконання зобов`язання зазначає у позові позивач, а у відзиві відповідач. Тому, суд з урахуванням того, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас суд зазначає про те, що сторони по справі визнають, що [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 2500 доларів США. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 103590 грн 03 коп., що еквівалентно 2 500 доларів США станом на дату подання позовної заяви за курсом 41,43 грн за 1 долар США. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24)\~відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами резидентами. За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях, сторони в укладеному ними договорі не погодили. У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив. Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження). Тому Велика палата Верховного суду зробила висновок, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. З урахуванням позиції Великої палати Верховного суду суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви в частині стягнення з відповідача суми еквівалентної 2500 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вище викладеного,

Outcome: approved