Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

Позивачі 26 листопада 2009 року звернулися до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 29 травня 2024 року, просять визнати недостовірними і такими, що принижують їх честь, гідність і ділову репутацію, відомості, які відповідач поширила в коментарі: телерадіокомпанії «Рівне-1» у відеосюжеті «Сина колишнього нардепа називають винуватцем аварії на пішохідному переході у Рівному» програми «Патруль» від 04 грудня 2008 року; каналу «НТН» у відеосюжетах «У Рівному водій збив на пішохідному переході 19-річну дівчину» програми «Свідок» від 04 грудня 2008 року та «Мажор не винен ? Реалії судової практики в Україні !» від 10 вересня 2009 року; телерадіокомпанії «Студія 1+1» у відеосюжеті «Мажор збив дівчину на пішохідному переході ?» у програмі ТСН від 04 грудня 2009 року «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] ». Позов мотивують тим, що 02 грудня 2008 року у м.Рівному сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Audi Q-7, внаслідок якої постраждала громадянка [PERSON] . Подія одразу набула широкого розголосу у засобах масової інформації. [PERSON] 02 грудня 2008 року була розповсюджена неправдива і наклепницька інформація щодо причетності [PERSON] - сина народного депутата України V скликання [PERSON] до скоєння ДТП з тяжкими наслідками. Ця інформація була розповсюджена шляхом надання [PERSON] інтерв`ю телерадіокомпаніям загальнодержавного (НТН, Студія 1+1) та місцевого (ТРК «Рівне 1») значення. У зазначеному інтерв`ю [PERSON] недвозначно констатувала «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] ». Відверто брехлива інформація [PERSON] про причетність сина [PERSON] - [PERSON] до ДТП стала в подальшому основним приводом та лейтмотивом для ЗМІ в «обвинуваченні» [PERSON] у скоєнні протиправного діяння. Розповсюджена відповідачем інформація не відповідає дійсності, є негативною і наклепницькою та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Постановою від 03 червня 2009 року про закриття кримінальної справи встановлено, що за кермом автомобіля Audi Q-7 під час ДТП був [PERSON] , кримінальна справа стосовно якого закрита за відсутністю у його діяннях складу злочину. Крім того, відповідно до постанови, ДТП сталася поза межами пішохідного переходу. Відповідно до офіційного висновку слідства, [PERSON] до скоєння ДТП не причетний. Розповсюдження відповідачем недостовірної, негативної інформації про [PERSON] спричинило емоційне, однозначно негативне ставлення до нього та його родичів (зокрема його батька [PERSON] ), тобто сформувало відносно них стійку, визначену наперед негативну думку. Висловлювання [PERSON] містять у собі інформацію стверджувального характеру. Ця недостовірна інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів, адже тяжке протиправне діяння, до скоєння якого [PERSON] «притягнула» сина [PERSON] - [PERSON] , не відповідає загальноприйнятим уявленням про добро і зло і, як наслідок, створює негативну соціальну оцінку про позивачів в осах оточуючих та передумову для негативного впливу на їхню репутацію і як людей, і як громадських діячів. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити. Заперечення проти позовних вимог мотивує тим, що відповідач надала лише один коментар ЗМІ, який зводився до фрази «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] ». Відповідач переповіла ті обставини, які безпосередньо сприймала як очевидець дорожньо-транспортної пригоди, що сталася в центрі міста Рівне 02 грудня 2008 року, в якій автомобіль Audi Q7 завдав тяжких тілесних ушкоджень молодій жінці, що переходила дорогу. Тобто відповідач надала коментар щодо резонансної події, яка трапилася у центрі міста, а відтак, стосувалася події, що має суспільне значення, була предметом суспільного інтересу, оскільки стосувалася питань громадського правопорядку. Відповідач задовго до закінчення кримінального розслідування надала таку ж саму інформацію щодо подій ДТП працівникам міліції, будучи попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань. Сама по собі фраза відповідача «...з дверцят водія вийшов син [PERSON] » не потягла і не могла об`єктивно потягти порушення прав позивачів, так як не містила детальної інформації про особу чи осіб, за якою таку особу можна було б конкретно ідентифікувати, а також не містила стверджувальних, категоричних висловів чи висновків про поведінку певної особи, слів образливого змісту. Відтак, оскаржувана фраза не була висловлена у формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивачів. Позивач [PERSON] у своїх публічних коментарях для ЗМІ й сам не заперечував, що перебував на місці події. Коментар відповідача зводився виключно до констатації тієї інформації, яку вона бачила, як очевидець, перебуваючи на місці події. Відповідно, оскаржувана інформація не була недостовірною. Емоційного та конкретного фактичного наповнення надали короткому коментарю відповідача саме ЗМІ, які під час первинного розгляду справи у суді уклали мирові угоди з позивачами. Вся інформація, яку позивачі оцінили як недостовірну та образливу міститься саме у матеріалах ЗМІ, а не у коментарі відповідача. Після події ДТП та після звернення позивачів до суду [PERSON] у березні 2010 року був призначений головою Рівненської обласної державної адміністрації, а [PERSON] у жовтні 2010 року був повторно обраний депутатом Рівненської міської ради. Такі зміни у житті та кар`єрі підтверджують те, що жодних негативних змін у житті через поширення оскаржуваної інформації не відбулося, і, враховуючи, що посада депутата є виборною, то можна зробити висновок, що думка з стосовно [PERSON] також суттєво не змінилась, що не перешкодило йому повторно бути обраним у Рівненську міську раду. У відповіді на відзив представник позивачів [PERSON] зазначив, що [PERSON] надала засобам масової інформації коментар стосовно обставин ДТП, яка трапилася цього ж дня, такого змісту: «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] ». Незважаючи на те, що конкретна вказівка перебування [PERSON] за кермом автомобіля відсутня, у підтексті таке розуміння є природним, адже існує прямий логічний зв`язок - з дверцят водія може вийти тільки людина, яка була за кермом. У цьому висловлюванні відсутні певні слова і конструкції, за якими у тексті розпізнається оціночне судження. Таке висловлював містить у собі інформацію стверджувального характеру. Недостовірність відомостей, які було надано [PERSON] телерадіокомпаніям, підтверджується постановою слідчого від 03 червня 2009 року про закриття кримінальної справи. Висновком судово-психологічної експертизи підтверджується здатність відомостей «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] », які було надано [PERSON] телерадіокомпаніям, принизити честь, гідність і заподіяти шкоди діловій репутації позивачів. У запереченнях представник відповідача вказала, що відповідач діяла добросовісно і надала свій коментар задовго до закінчення кримінального розслідування. Аргументи представника позивача щодо наявності постанов про закриття кримінального провадження є безпідставними і жодним чином не підтверджують неправдивість коментаря, висловленого відповідачем. Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань. Твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2011 року у цій справі визнано недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] відомості, які були надані [PERSON] в інтерв`ю: телерадіокомпанії «Рівне-1»у відеосюжеті «Сина колишнього нардепа називають винуватцем аварії на пішохідному переході у Рівному`програми «Патруль`від 04.12.2008 року; каналу «НТН`у відеосюжетах "У Рівному водій збив на пішохідному переході 19-річну дівчину" програми «Свідок`від 04.12.2008 року та «Мажор не винен? Реалії судової практики в Україні!»від 10.09.2009 року; телерадіокомпанії «Студія 1+1»у відеосюжеті «Мажор`збив дівчину на пішохідному переході?" у програмі ТСН від 04.12.2009 року: «…з дверцят водія вийшов син [PERSON]». Зобов`язано [PERSON] , у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію про [PERSON] та [PERSON] у такий же спосіб, у який вона була поширена, шляхом надання програмі «Патруль`ТРК «Рівне-1»інтерв`ю наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ! Я, [PERSON] заявляю, що інформація стосовно причетності [PERSON] сина голови Рівненської обласної державної адміністрації, народного депутата V скликання [PERSON] до дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 грудня 2008 року біля Свято-Покровського собору у м.Рівному, під час якої постраждала [PERSON] , є неправдивою та недостовірною. Хто виходив з дверцят водія автомобіля-учасника цієї дорожньо-транспортної пригоди, я не бачила». Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000 грн, суму матеріальних збитків у розмірі 3546,30 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2500 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000 грн, суму матеріальних збитків у розмірі 3546, 30 грн, судові витрати у розмірі 2620 грн. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2011 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду від 11 квітня 2011 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] про покладення зобов`язань на\~ [PERSON] \~спростувати\~недостовірну інформацію шляхом\~надання інтерв`ю програмі "Патруль" ТРК "Рівне-1", стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] матеріальної шкоди\~та судових витрат скасоване і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні\~цих вимог. Рішення в частині визнання відомостей недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів,\~які були надані [PERSON] \~змінено. Рішення\~суду в частині відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір стягнення моральної шкоди\~з [PERSON] на користь\~ [PERSON] з 50000 грн до\~500 грн та на користь\~ [PERSON] з 50000 грн до 500 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року касаційну скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено, рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2011 року скасовано, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2011 року залишено в силі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2011 року скасовано, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2011 року залишено в силі. Рішенням Європейського суду з прав людини від 23 червня 2023 року у справі «Удовиченко проти України» оголошено заяву ( [PERSON] ) прийнятною; постановлено, що було порушено статтю 10 Конвенції; постановлено, що упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявниці такі суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу: 14300 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди; 3450 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, в якості компенсації судових та інших витрат, які мають бути сплачені безпосередньо на рахунок її представника, п.М.Тарахкала; відхилено решту вимог заявниці щодо справедливої сатисфакції. Постановою Великої Палати Верховного суду від 27 березня 2024 року заяву [PERSON] задоволено частково. Скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2011 року, рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2011 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 30 квітня 2024 року цивільну справу суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі. Ухвалою від 31 травня 2024 року суд продовжив відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву. \~ \~Ухвалою \~від \~10\~ липня\~ 2024\~ року\~ суд\~ залишив без розгляду позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної та матеріальної шкоди в частині позовних вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, закрив підготовче провадження у цивільній справі. В судовому засіданні представник позивачів пояснив, що відповідач у своєму коментарі повідомила фактичні обставини, які вона сприймала особисто, а не ті, які були в дійсності. Недостовірність цієї інформації визнала навіть Європейським судом з прав людини у п.9 рішення «Удовиченко проти України». Відповідач могла висловитися щодо обставин події у формі припущення, але не зробила цього, а тому вислів «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] » є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Інформація щодо причетності [PERSON] до ДТП була поширена засобами масової інформації, а не [PERSON] , але між її коментарем, який розповсюдили ЗМІ, і тим, як про цю подію було висвітлено у ЗМІ, наявний причинно-наслідковий зв`язок. ЄСПЛ у п.43 рішення зазначив, що надана відповідачем інформація могла вплинути на репутацію позивачів. Позов про спростування недостовірної інформації було пред`явлено до всіх засобів масової інформації, які її поширили. Вони підтвердили, що це був фейк і з ними позивачі уклали мирову угоду, а [PERSON] відмовилася від її підписання. На час розгляду судами справи статтею 277 ЦК України була передбачена «презумпція недостовірності», тобто презумпція вини особи, яка поширила недостовірну інформацію. Позивачі мали довести лише факт поширення такої інформації та як вона вплинула на їх репутацію. У висновку судово-психологічної експертизи обґрунтовано наявність зв`язку між коментарем відповідача та негативним щодо осіб позивачів висвітленням події ДТП у ЗМІ. Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення судів у цій справі, визначила, що при новому розгляді справи потрібно встановити мотив надання коментаря відповідачами, її умисел на завдання шкоди позивачам або недобросовісність її дій. Однак, матеріали цивільної справи за позовом до засобів масової інформації, в яких містилися подані позивачами докази, знищені в зв`язку із закінченням строків зберігання, а тому позивачі позбавлені можливості довести свою позицію, чим порушено принцип змагальності. Повторний розгляд справи ставить сторони у нерівне становище, оскільки доведення умислу, мотиву або недостовірності зі спливу значного періоду часу є неможливим. Представник відповідача пояснила, що відповідач була свідком ДТП та в коментарі переповіла журналістам те, що бачила на власні очі. Коментар було зроблено на прохання журналіста, позиції щодо жодного з учасників події відповідач не зайняла. Відповідач діяла добросовісно і не мала не меті принижувати честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Ті ж самі свідчення вона надала як свідок в рамках кримінальної справи, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за неправдиві показання. У коментарі жодної вказівки, що за кермом авто був син [PERSON] , немає. Образливих слів коментар не містить. Подія ДТП набула розголосу на місцевому рівні, а тому твердження відповідача необхідно розцінювати як оціночні судження, які не підлягають спростуванню. Жодного негативного впливу на ділову репутацію позивачів коментар відповідача не мав. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків. Сторони визнають ті обставини, що 02 грудня 2008 року в м.Рівне сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Audi Q-7, внаслідок якої постраждала [PERSON] 03 грудня 2008 року в приміщенні Центральної міської лікарні журналіст Павло Шамшин взяв (відзняв) в [PERSON] коментар з приводу обставин ДТП, що сталася 02 грудня 2008 року біля Свято-Покровського собору в м.Рівне, про що також свідчить лист ТОВ «Телерадіокомпанія Рівне 1» № 3/01/11 від 17 січня 2011 року. Коментар [PERSON] був опублікований в друкованих засобах масової інформації та відтворений у відео сюжетах телерадіокомпанії «Рівне 1», каналу «НТН» та телерадіокомпанії «Студія 1+1». Інтерв`ю журналістам відповідач не надавала, про що свідчать інформаційні листи газети «Рівне вечірнє» № 3 від 05 січня 2011 року, ТОВ «Видавничий дім «ОГО» № 01 від 17 січня 2011 року, газети «Волинь» від 18 січня 2011 року. За повідомленням слідчого управління УМВС України у Рівненській області № 18/126 від 11 січня 2011 року, по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 грудня 2008 року, унаслідок якої [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження, 04 грудня 2008 року відділом розслідування ДТП СУ УМВС України в Рівненській області була порушена кримінальна справа № 20/116-08 за ознаками злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України. В ході розслідування 05 грудня 2008 року були допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] . Постановою про закриття кримінальної справи від 03 червня 2009 року встановлено, що ДТП, яка мала місце 02 грудня 2008 року і в якій постраждала [PERSON] , сталася за участю водія [PERSON] , який керував автомобілем Audi Q-7. Відповідно до висновку № 2329/10-11 судово-психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 2-11543/09, складеного 11 червня 2010 року, інформаційне висвітлення дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 02 грудня 2008 року біля Покровського собору у м.Рівному у, зокрема інтерв`ю [PERSON] , яке було надане Телевізійній службі новин (ТСН) телеканалу «1+1» у відеосюжеті «Мажор збив дівчину на пішохідному переході?», програмі «Патруль» телеканалу «Рівне 1» у відеосюжеті «Сина колишнього нардепа називають винуватцем аварії на пішохідному переході у Рівному», програмі «Свідок» телеканалу «НТН» у відеосюжеті «У Рівному водій збив на пішохідному переході 19-річну дівчину», відеосюжетах програми «Патруль» телерадіокомпанії «Рівне 1» «Сина колишнього нардепа називають винуватцем аварії на пішохідному переході у Рівному» від 04 грудня 2008 року, має особливості, що здатні негативно вплинути на сприяння особи [PERSON] та [PERSON] . Це має здатність потенціювати формування і розповсюдження негативного ставлення до соціально-психологічних характеристик та особистих якостей осіб [PERSON] і [PERSON] , тобто має здатність принизити честь та гідність осіб [PERSON] і [PERSON] та заподіяти шкоди їх діловій репутації. Інші докази, надані позивачами до позовної заяви від 26 листопада 2009 року та зазначені у додатках, в матеріалах справи № 2-777/11 відсутні. 26 листопада 2009 року позивачі звернулися в суд з позовом до [PERSON] , редакції газети «Рівненська газета», [PERSON] , [PERSON] , редакції газети «Рівне вечірнє», [PERSON] , редакції газети «Волинь», [PERSON] , [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Рівне-1» про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної і матеріальної шкоди. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 липня 2010 року у справі № 2-2284/10 цивільну справу в частині позовних вимог за позовом [PERSON] та [PERSON] до редакції газети «Рівненська газета», [PERSON] , [PERSON] , редакції газети «Рівне вечірнє», [PERSON] , редакції газети «Волинь», [PERSON] , [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Рівне-1» про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної і матеріальної шкоди провадженням закрито (визнано укладеному між сторонами мирову угоду). Позовну вимогу [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної і матеріальної шкоди виділено в окреме провадження. Цивільна справа № 2-2284/10 знищена по закінченню терміну зберігання. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-2284/10 відновлено в частині ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 23 липня 2010 року про визнання мирової угоди, закриття провадження в частині позовних вимог та виділення позовної вимоги в окреме провадження. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. За змістом статті, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно з ч.1 ст.201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство, свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. За нормами ч.3 ст.297 та ч.2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідач у справі не оспорює, що надала журналісту коментар «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] ». Доказів, що відповідач надавала інтерв`ю засобам масової інформації щодо події ДТП 02 грудня 2008 року, матеріали справи не містять. Сторони не оспорюють, що коментар відповідача вказаного змісту був поширений засобами масової інформації, зокрема у відеосюжеті «Сина колишнього нардепа називають винуватцем аварії на пішохідному переході у Рівному» програми «Патруль» телерадіокомпанії «Рівне-1» від 04 грудня 2008 року, у відеосюжетах «У Рівному водій збив на пішохідному переході 19-річну дівчину» програми «Свідок» від 04 грудня 2008 року та «Мажор не винен ? Реалії судової практики в Україні !» каналу «НТН» від 10 вересня 2009 року, у відеосюжеті «Мажор збив дівчину на пішохідному переході ?» у програмі ТСН телерадіокомпанії «Студія 1+1» від 04 грудня 2009 року. Хоча коментар відповідача не містить імені сина [PERSON] , поширена інформація стосується позивача [PERSON] та його батька [PERSON] , оскільки відповідач не спростовувала, що її коментар стосувався інших осіб. Особи позивачів були досить відомими в м.Рівне на час події ДТП, тому відповідач, очевидно, не могла не усвідомлювати, з ким саме пов`яжуть її коментар засоби масової інформації. Позивачі не оспорюють, що відповідач була очевидцем події ДТП та свідком у кримінальній справі, порушеній за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02 грудня 2008 року. Відповідач була допитана як свідок в ході розслідування кримінальної справи та надала показання, аналогічні змісту її коментаря. До кримінальної відповідальності за завідомо неправдиве показання відповідач не притягувалася. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. Наданий відповідачем коментар заснований на оцінці нею обставин, які вона сприймала як очевидець дорожньо-транспортної пригоди. Дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 02 грудня 2008 року, сталася за участю водія [PERSON] , який керував автомобілем Audi Q-7, про що свідчить постанова про закриття кримінальної справи від 03 червня 2009 року. Але відповідач залишається переконаною у тому, що вона бачила 02 грудня 2008 року на місці ДТП. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23 березня 2023 року у справі «Удовиченко проти України» встановив порушення Україною статті 10 Конвенції при вирішенні судом справи № 2-777/11. В п.42 рішення ЄСПЛ зауважив, що коментар заявниці стосувався дорожньо-транспортної пригоди, під час якої автомобіль Audi Q7 зі столичними номерними знаками завдав молодій жінці серйозні тілесні ушкодження. Ця подія викликала інтерес на місцевому рівні, що підтверджувалося, серед іншого, присутністю декількох журналістів у лікарні, куди доставили потерпілу від дорожньо-транспортної пригоди. Коментар заявниці стосувався питання, яке становило суспільний інтерес. За змістом п.43 рішення ЄСПЛ, «існував об`єктивний зв`язок між твердженням заявниці та [PERSON] . Суд також вважає, що надана нею інформація потенційно могла вплинути на репутацію [PERSON] , особливо з огляду на їхній статус як осіб, які обіймають виборні державні посади…». В п.45 рішення ЄСПЛ погодився з національними судами, що фраза про сина [PERSON] , який виходив з дверей з боку водія, може розглядатися як твердження щодо фактів. Однак ЄСПЛ в цьому ж пункті рішення зазначив, що «це фактичне твердження заявниця зробила як очевидець і воно було ні чим іншим, як прямим викладом однієї з фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди, свідком якої вона стала, і яка привернула широку увагу засобів масової інформації, принаймні на місцевому рівні. Це було відтворення особистого сприйняття заявницею того, що вона побачила на місці події. Цей елемент відрізняє цю справу від інших справ щодо свободи вираження поглядів, які розглядав Суд, і в яких фактичні твердження заявників, переважно журналістів, не обмежувалися тим, що вони бачили на власні очі. Суд вважає, що за таких конкретних обставин, як у цій справі, згідно з принципами, на яких ґрунтується його практика за\~статтею 10\~Конвенції, від заявниці не слід було очікувати доведення того, що, як вона вважала, відбулося, і що вона бачила на власні очі. Не зазначалося, що заявниця не виявила належної ретельності, коли робила це фактичне твердження.». В п.47 рішення ЄСПЛ зауважив, що коментар був зроблений на прохання журналіста, який висвітлював дорожньо-транспортну пригоду, незабаром після того, як сталася подія, і задовго до завершення кримінального розслідування. Заявниця не використовувала образливих чи зневажливих слів щодо позивачів і не займала жодної позиції щодо вини будь-кого з причетних осіб, а просто розповіла послідовність подій, свідком яких вона стала на дорозі. За змістом п.49 рішення ЄСПЛ, коментар заявниці слід розглядати як твердження щодо фактів стосовно питання, яке було предметом суспільного інтересу, а не як безпідставний напад на репутацію позивачів. Непідтвердження офіційним розслідуванням того, що [PERSON] ( [PERSON] ) був водієм автомобіля, не мало значення для цього висновку за відсутності ознак недобросовісності з боку заявниці. ЄСПЛ вважає, що дозволяючи свідкам подій, які могли бути пов`язані з кримінальними правопорушеннями, публічно і добросовісно розповідати про те, що вони безпосередньо бачили та належним чином повідомили органам державної влади, якщо вони не були зобов`язані дотримуватися таємниці розслідування, становить аспект захисту свободи вираження поглядів і за певних обставин може відповідати суспільним інтересам (п.50 рішення). Відповідно до п.51 рішення ЄСПЛ, за відсутності твердження про недобросовісність з боку заявниці, вимагати від неї доведення правдивості її твердження щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, свідком якої вона була,- вимоги, яку було б дуже складно, якщо не неможливо, виконати - суперечило принципам, встановленим у практиці Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2024 року зазначила, що для дотримання балансу між захистом прав позивачів на повагу честі і гідності шляхом втручання у право відповідача на свободу вираження поглядів суди мали встановити, що таке втручання є виправданим, а посягання на репутацію позивачів досягнуло певного рівня серйозності та є таким, що завдає шкоди здійсненню права на повагу до приватного життя, чи діяла заявниця добросовісно чи недобросовісно, коли давала коментар, а також контекст, в якому були висловлені оскаржувані твердження і наслідки публікації цих тверджень для позивачів. Доказів, що відповідач, надаючи коментар, діяла з умислом завдати шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачів, тобто недобросовісно, суду не надано. Відомостей, що відповідач мала неприязні стосунки чи конфлікти з позивачами до ДТП, яка сталася 02 грудня 2008 року, матеріали справи не містять. Представник відповідача стверджує, що єдиним мотивом відповідача було повідомити про події, очевидцем яких вона стала, та які набули широкого розголосу, коментар було надано на прохання журналіста. Вказане твердження відповідача позивачі не спростували. Зміст коментаря відповідача «…з дверцят водія вийшов син [PERSON] » сам по собі не можна вважати таким, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів, оскільки він не містить образливих слів, звинувачень, оцінки осіб позивачів як громадян чи публічних діячів. Негативного забарвлення та контексту щодо позивачів коментар відповідача набув у тлумаченні його засобами масової інформації. \~ \~Хоча \~висловлювання \~відповідача \~в \~тому \~контексті,\~ в\~ якому\~ їх\~ надали\~ засоби\~ масової\~ інформації,\~ могли\~ потенційно\~ вплинути\~ на\~ репутацію\~ позивачів,\~ наявності\~ негативних\~ наслідків\~ поширеної\~ інформації\~ на\~ репутацію\~ позивачів\~ матеріали\~ справи\~ не\~ містять.\~ Позивачі\~ не\~ заперечують\~ ті\~ обставини,\~ що після події ДТП та після звернення позивачів до суду [PERSON] у березні 2010 року був призначений головою Рівненської обласної державної адміністрації, а [PERSON] у жовтні 2010 року був повторно обраний депутатом Рівненської міської ради. Суд також зауважує, що позивачі при новому розгляді справи просять лише визнати недостовірними і такими, що принижують їх честь, гідність і ділову репутацію, відомості, які відповідач поширила в коментарі. Вимоги щодо спростування недостовірної інформації та відшкодування шкоди за заявою позивачів суд залишив без розгляду. Визнання відомостей недостовірними без їх спростування жодним чином не поновлює права позивачів, які вони вважають порушеними. Факт того, що водієм автомобіля Audi Q7, за участі якого сталася ДТП 02 грудня 2008 року, був не [PERSON] , встановлений під час розслідування кримінальної справи, чим доведено непричетність останнього до вчинення протиправного діяння. Засоби масової інформації, які поширили коментар відповідача у своїх статтях та відеосюжетах, добровільно вилучили такі статті та відеосюжети з публічного доступу. За встановлених обставин, враховуючи відсутність доказів недобросовісності з боку відповідача, яка надала коментар щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, свідком якої вона була, суд не вбачає підстав для задоволення позову. За правилами ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до ч.2 ст.444 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє у позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони (ч.5 ст.444 ЦПК України). Відповідач у відзиві на позовну заяву просить у порядку повороту виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2011 року по справі № 2-777/11 стягнути з позивачів на її користь витрати по сплаті моральної шкоди, матеріальних збитків та судового збору, сплачених на користь [PERSON] та [PERSON] . Стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 56046,30 грн на виконання виконавчого листа № 2-777/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 15 травня 2012 року, підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження (ВП № 37246163) від 11 січня 2018 року. Стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 56166,30 грн на виконання виконавчого листа № 2-777/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області, підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження (ВП №37246075) від 11 січня 2018 року. Представник позивачів заперечує щодо задоволення заяви відповідача про поворот виконання рішення, оскільки Європейським судом з прав людини за результатами розгляду справи «Удовиченко проти України» присуджено [PERSON] сатисфакцію на загальну суму 14300 євро за усіма пунктами відшкодування шкоди, яка була виплачена останній у повному розмірі. Стягнення з позивачів грошових коштів не може бути наслідком лише реалізації ними конституційного права на звернення з позовом до національного суду. У разі визначення ЄСПЛ порушень у рішенні національного суду відповідає лише Держава, а не сторона у справі. Кошти за виконавчими листами були виплачені позивачам на підставі законних на той час рішень судів. Такі доводи представника позивача суд вважає безпідставними, оскільки постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 2-777/11 скасовано всі рішення судів у цій справі. Застосування приписів ст.444 ЦПК України не ставиться в залежність від виплати стороні сатисфакції за порушення гарантованих Конвенцією прав заявника з боку держави. Враховуючи, що суд відмовляє у позові [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, а позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про спростування недостовірної\~інформації,\~ відшкодування\~ моральної\~ та\~ матеріальної\~ шкоди\~ залишив\~ без\~ розгляду,\~ грошові\~ кошти,\~ сплачені\~ відповідачем\~ на\~ користь\~ позивачів\~ за\~скасованим \~рішенням \~Рівненського \~міського \~суду \~Рівненської \~області \~від \~23\~ листопада\~ 2011\~року \~належить \~стягнути \~з \~позивачів \~на \~користь \~відповідача \~в \~порядку \~повороту \~виконання \~рішення. На підставі наведеного та

Outcome: approved