Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

26.06.2024 на адресу суду надійшла зазначена позовна заява, ознайомившись з матеріалами якої, суддя встановила, що така позовна заява підлягає залишенню без руху, про що 03.07.2024 постановила відповідну ухвалу. 15.07.2024 на усунення недоліків, представниця позивача, долучила квитанцію про сплату судового збору ( зараховано до Казначейства України згідно виписки) та договір про надання правничої допомоги на ствердження своїх повноважень. У позовній заяві представниця позивача зазначає, що [INFO] померла мати заявниці [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина за законом. До складу спадкового майна зокрема увійшла земельна ділянка, право власності на яку посвідчено відповідним державним актом. Однак під час звернення до нотаріуса з`ясувалося, що у державному акті померла мати позивачки записана, як [PERSON] , в той час як у свідоцтві про смерть та у свідоцтві про народження позивачки мати зазначена, як [PERSON] . Позивачка звернулася до нотаріуса, але отримала вмотивовану постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з підстав недотримання строків звернення та відсутності правовстановлючих документів. Позивачка бажає реалізувати своє право на спадщину, тому її представниця звернулася до суду з позовною заявою , якою посилаючись на обставини виниклих правовідносин та ст.548 ЦК України ( 1963 року), ст.ст. 315, 175 ЦПК України, просить суд : -встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; -встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , державного акта серії КВ № 004604, виданого відносно земельної ділянки площею 4,69 га, яка розташована в с. Городище-Пустоварівське, Володарського району, Київської області; -визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 4,69 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; -витребувати від нотаріуса спадкову справу. 19.07.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання на 20.09.2024. 20.09.2024 підготовче судове засідання не відбулося та було відкладено на 14.11.2024, у зв`язку з неявкою позивачки. 14.11.2024 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.12.2024. У зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці судовий розгляд справи було відкладено на 20.12.2024. 20.12.2024 у судовому розгляді оголошено перерву до 30.01.2025 за клопотанням представниці позивачки. В подальшому 30.01.2025, 20.02.2025, 11.03.2025 за клопотанням представниці позивачки, суд відкладав судовий розгляд справи. 20.02.202 суд продовжив строк розгляду справи № 364/404/24 на розумний строк, достатній для всебічного та повного розгляду справи ( а.с 153-154). 08.04.2025 позивачка та її представниця не з`явилися. Надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Підтримала позовні вимоги та просили суд задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та під час судового розгляду справи (а.с.181). Володарська селищна рада Білоцерківського району Київської області свого представника у судовий розгляд не направили, надіслали на адресу суду листа, яким просили судовий розгляд справи провести без участі представника за наявними матеріалами ( а.с. 56). Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позиції позивачки та її представниці, за відсутності заперечень відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджено свідоцтвом про смерть (а.с.8). Позивачка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , зазначений факт не потребує доведення, оскільки він встановлений рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2009 року у справі №2-о-347, 2009 ( а.с.30). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 4,69 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території с. Городище-Пустоварівське колишнього Володарського району Київської області. Позивачка з метою прийняття спадщини, звернулася до третьої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що у державному акті на право власності на землю, власник земельної ділянки вказана, як « [PERSON] » (а.с.12), в той час коли відповідно до свідоцтва про смерть спадкодавця - « [PERSON] » (а.с.7). Окрім того нотаріус у постанові зазначає, що спадкоємець [PERSON] не має права на спадкування, оскільки спадщину в установлений законом строк не прийняла (а.с.16). Факт належності правовстановлюючого документу, а саме державного акта серії КВ № 004604 виданого 24 жовтня 2004 року на земельну ділянку площею 4,69 га спадкодавці, підтверджується наступними доказами: -копією державного акта серії КВ № 004604 наданого управлінням забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області ( а.с.169); -листом АТ « Городище-Пустоварівський бурякорадгосп» від 07.04.2025, проте що в списках пенсіонерів ВАТ «Городище-Пустоварівський бурякорадгосп» на одержання земельної частки/ паю станом, замість « [PERSON] » її було зазначено як « [PERSON] » ( а.с.174); -копією списків пенсіонерів ВАТ «Городище-Пустоварівський бурякорадгосп» на одержання земельної частки/паю станом на 01 січня 2002 року ( а.с. 175-180). У зв`язку з тим, що дані померлої у свідоцтві про її смерть не збігаються з її даними, зазначеними у Державному акті на право власності на землю, серії КВ №004604, позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право, щодо спадкування майна. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Виходячи зі змісту п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5, (зі змінами від 25 травня 1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судом розглядаються справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті (у тому числі факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали). Суд може встановлювати факти належності документів, які не належать до тих, що посвідчують особу. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що вимога позивача про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню, оскільки факт належності Державного акта на право власності на землю, серії КВ №004604, виданого Володарською райдержадміністрацією 24.05.2004 на ім`я « [PERSON] », належить померлій [INFO] [PERSON] , знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, іншим шляхом встановлення цього факту неможливо, а його встановлення необхідно позивачці для реалізації права на спадщину. Зі змісту позовної заяви та з пояснень представниці позивачки, долучених до позову письмових доказів вбачається , що [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, зокрема шляхом прийняття на зберігання державного акта на право власності на землю, ощадної книжки, сертифіката іменних акцій, тобто вступила в управління спадковим майном. Так, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є вимога позивачки про встановлення факту прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред`явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. Відповідно до ст.548 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно з положеннями ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.05.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.285 ЦПК ). При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд виходить з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, підтверджують факт прийняття [PERSON] , що відкрилась внаслідок смерті [INFO] [PERSON] . Отже, наявні всі підстави для задоволенню позову в частині встановлення факту прийняття спадщини, оскільки встановлення даного факту породить для позивачки певні юридичні наслідки та іншого шляху для підтвердження факту прийняття спадщини не існує. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловлює такий висновок про застосування норми права. Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 143/495/19-ц наголосив, що у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно зі ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Як передбачено ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а згідно зі ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті відповідно до положень ст. 527 ЦК УРСР. Статтею 529 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями першої черги за законом є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Дії, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР) Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні, наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. У постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним: довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування: копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини: запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі): інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). А як зазначено в ст. ст. 1216, 1297 Цивільного кодексу України, право та обов`язок спадкоємців, чию спадщину складає нерухоме майно, оформити документи про спадщину, у зв`язку з чим і виникла необхідність звернутись до суду про визнання за позивачкою, як спадкоємцем за законом, права власності на земельну ділянку. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності, коли відсутня можливість його відновлення. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартиру, житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо вказаного нерухомого майна із законних підстав, то позивач має право на судовий захист. За таких обставин, аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, враховуючи що відповідач не заперечує проти задоволення позову, позивачка прийняла спадщину та є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців ні за законом ні за заповітом судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачка є спадкоємцем спірного майна, у встановленому порядку ( ЦК УРСР 1963 року) прийняла спадщину після смерті спадкодавця. Таким чином, встановлені судом обставини вказують, що вимоги позивачки базуються на законі та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved