Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

В листопаді 2024 року Державна установа «Центр пробації» звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованість за невідпрацьовані дні відпустки у сумі 7 615,92 грн., посилаючись на те, що віповідно до наказу Державної установи «Центр пробації» від 06.06.2023 № 477/к [PERSON] з 08.06.2023 року прийнято на посаду фахівця II категорії Обухівського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області. У подальшому згідно з наказом Державної установи «Центр пробації» від 13.06.2024 року № 389/к відповідача переведено на посаду фахівця I категорії цього ж відділу. З 17.06.2024 року згідно графіку відпусток Обухівського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області на 2024 рік та особистої заяви відповідачу була надана щорічна основна відпустка за період роботи з 08.06.2024 року по 07.06.2025 року, тривалістю 24 календарних дні, з 06 по 29 вересня 2024 року, у зв`язку з чим, Державною установою «Центр пробації» було здійснено нарахування заробітної плати за час відпустки та перераховано на заробітну картку відповідача грошові кошти. На підставі особистої заяви та відповідно до наказу Державної установи «Центр пробації» від 04.10.2024 № 717/к відповідача звільнено за статтею 38 КЗпП України, при цьому, у наказі зазначено про відрахування із заробітної плати відповідача надмірно нарахованої щорічної відпустки за період роботи з 08.06.2024 року по 04.10.2024 року за 16 календарних днів. Враховуючи те, що відповідач використала усі 24 календарні дні відпустки до закінчення робочого року, тобто до 07.06.2025 і не дочекавшись цієї дати звільнилася за власним бажанням, у неї виникла заборгованість за невідпрацьовані дні відпустки за 16 календарних днів у розмірі 7 615,92 грн. У зв`язку з відсутністю коштів, що належали до виплати відповідачу при звільнені, відрахування за невідпрацьовані дні відпустки Державною установою «Центр пробації» не проведено. 11.10.2024 року відповідачу направлено претензію про повернення коштів, однак до теперішнього часу відповідач суму заборгованості не повернула, відповіді на претензію не надала, в зв`язку з вищевикладеним позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 03.01.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданій до суду заяві просить слухати справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань або відзиву до суду не направив. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що віповідно до наказу Державної установи «Центр пробації» від 06.06.2023 № 477/к [PERSON] з 08.06.2023 року прийнято на посаду фахівця II категорії Обухівського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області. Наказом Державної установи «Центр пробації» від 13.06.2024 року № 389/к [PERSON] переведено на посаду фахівця I категорії Обухівського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області з 17.06.2024 року. Згідно витягу з графіку відпусток Обухівського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області на 2024 рік та особистої заяви відповідачу була надана щорічна основна відпустка за період роботи з 08.06.2024 року по 07.06.2025 року, тривалістю 24 календарних дні, з 06 по 29 вересня 2024 року. Наказом Державної установи «Центр пробації» від 19.08.2024 року № 626/к [PERSON] надано щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарних дні, з 06 по 29 вересня 2024 року. На підставі особистої заяви та відповідно до наказу Державної установи «Центр пробації» від 04.10.2024 № 717/к відповідача звільнено за статтею 38 КЗпП України. Листом вимогою про відшкодування шкоди [PERSON] попереджено, що за нею обліковується заборгованість по надмірно нарахованій та виплаченій заробітній платі за 16 календарних днів відпустки у сумі 7615,92 грн. Кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України\~звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1\~статті 4 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2\~статті 12 ЦПК України). Частиною першою статті\~77\~та частиною другою статті\~78 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.\~Статтею 79 ЦПК України\~передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм\~статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини третьої\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно із частиною першою\~статті 4 КЗпП України\~законодавство про працю складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом\~статті 9 ЦК України\~положення цього\~Кодексу\~застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 332/1433/17 виснував, що для врегулювання трудових відносин норм\~ЦК України\~застосовуються в субсидіарному порядку, тобто до трудових відносин, які не врегульовані трудовим законодавством. Відповідно до частини першої\~статті 127 КЗпП України, частини першої\~статті 26Закону України «Про оплатупраці»\~відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Згідно із пунктом 2 частини другої\~статті 127 КЗпП України\~відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті\~36\~і пунктах 1, 2 і 5 статті\~40\~цього\~Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Відповідно до\~статті 22 Закону України «Про відпустки»\~у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. За змістом частини першої\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Разом із тим, випадки, у яких можуть здійснюватися відрахування із заробітної плати, передбачені у\~статті 127 КЗпП України. Тлумачення положень частини другої\~статті 127 КЗпП України\~дає підстави дійти висновку, що відрахування із заробітної плати працівника для покриття ним заборгованості підприємству, де він працює, можуть провадитися за наказом (розпорядженням) власника підприємства або уповноваженого ним органу. Як на підставу позову, позивач посилався на неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості підприємству, тому він звернувся до суду. За таких обставин, оскільки відповідач звільнився зроботи до закінчення робочого року,за який він одержав відпустку,а підчас звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку,\~за наказом підприємства проведено не у повному обсязі у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові від 17.07.2019 року у справі № 332/1433/17, яка відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до аналогічних правовідносин. Таким чином, системне тлумачення положень статей\~127,\~233 КЗпП України,\~статті 22 Закону України «Про відпустки»\~дає підстави виснувати, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Outcome: approved