Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Посилається в позовній заяві, що у нього та відповідача різні характери, що заважає нормально будувати сімейні стосунки. Від даного шлюбу мають двох дітей, які проживають з позивачем. Подружжя проживає окремо, не підтримує шлюбних та сімейних стосунків, не веде спільного господарства та побуту. Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 11.12.2023. 22.12.2023 у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. За клопотанням позивача ухвалами суду від 12.03.2024 року та від 09.07.2024 року сторонам було надано строк для примирення, із зупиненням провадження на цей час. 15.01.2025 року провадження у справі відновлено. В судове засідання, призначене після відновлення провадження у справі, сторони не з`явились, надали письмові заяви, в яких просили розгляд справи здійснювати без їх участі. При цьому, позивач підтримав позовні вимоги, пояснив, що незважаючи на всі його зусилля, примиритись з відповідачкою не вдалось, вона проживає окремо, сторони повністю припинили шлюбні та сімейні відносини, вирішили питання про місце проживання дітей. Просив задовільнити позов. Відповідач визнала позовні вимоги [PERSON] , просила не змінювати прізвище після розірвання шлюбу. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалась. Дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Також встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] . Малолітні діти подружжя на час розірвання шлюбу проживають разом з батьком, в с.Полиці Вараського району, що підтверджується витягами з Демографічного реєстру територіальної громади, і спорів з цього приводу сторони не мають. Спір щодо спільного майна подружжя також в даний час відсутній. Як вбачається зі ст.ст.104, 105, 110 СК України, шлюб може бути припинено у зв`язку з його розірванням на підставі рішення суду за позовом одного з подружжя. У відповідності до ст.112 СК України, при вирішенні питання про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд приймає до уваги фактичні взаємини між подружжям, фактичні причини розірвання шлюбу та інші обставини. В даному випадку в судовому засіданні встановлено, що шлюб існує формально, подружні та сімейні взаємини між сторонами припинено остаточно, подальше збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам сторін. При цьому, заходи для примирення подружжя, які вживались судом у відповідності до вимог ст.111 СК України, ст.240 ЦПК України, виявились безрезультативними. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] після реєстрації шлюбу змінювала прізвище, і не клопотала про його зміну на дошлюбне, вона може іменуватись цим прізвищем і після розірвання шлюбу. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивач не ставить. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 та у постанові №339/143/20 від 22 грудня 2021 року Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. В даному випадку, на підставі належних та допустимих доказів судом встановлено, що малолітні діти подружжя проживають з батьком, крім того, позивач [PERSON] самостійно здійснює їх виховання та утримання. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17, дійшов висновку, що поняття «одинокий батько» та «одинока матір» є тотожними, та зазначив: "відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. При цьому суд також враховує, що чинним законодавством передбачено вичерпний перелік обставин, за наявності яких дитину не можна передати на виховання батькам - відсутність у них самостійного доходу; зловживання спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка батька, яка може зашкодити розвиткові дитини - однак всі ці обставини в даному випадку відсутні. Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. З огляду на вище вказане, суд вважає доведеними поза розумним сумнівом позовні вимоги [PERSON] , та приймаючи до уваги, ту обставину, що відповідачка не проживає разом з дітьми, матеріально їх не забезпечує, не приймає участі у виховання дітей, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд приходить до висновку, що встановлення місця проживання дітей, а також встановлення факту самостійного утримання та виховання дітей віком до 18 років позивачем надасть йому можливості захисту прав та інтересів дітей, діяти в їх інтересах у випадках, передбачених Законом, незалежно від волі відповідачки та її згоди. На підставі викладеного,

Outcome: approved