Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» від імені якого діє Павленко Сергій Валерійович звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту та страхування від 07.02.2020 №Z07.00117.006333432 у сумі 259062,8 грн (в т.ч.: 111154,49 грн заборгованість за тілом кредиту, 43779,63 грн заборгованість за відсотками, 104128,68 грн заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту), а також судового збору в сумі 3885,94 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. \~ \~ \~ \~На підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 серпня 2024 року справу направлено за підсудністю до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області. \~ \~ \~ \~Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2024 справу передано до провадження судді Костя В.В. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 07.11.2024 відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~26 грудня 2024 року судом отримано від [PERSON] відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила продовжити їй процесуальний строк для його подання, долучити відзив до матеріалів справи та врахувати при винесені рішення, а у задоволенні позовних вимог відмовити. \~ \~ \~ \~Поряд з цим, судом встановлено, що відповідач отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі від 07.11.2024, а також позовну заяву з додатками - 12.12.2024, що підтверджується поштовим штемпелем на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, а тому відзив подано в межах процесуального строку визначеного судом в ухвалі від 07.11.2024, у зв`язку з чим, необхідності у його продовженні немає. \~ \~ \~ \~Позиція відповідача зводиться до того, що позов пред`явлено неналежним позивачем, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не набуло права вимоги за договором кредиту та страхування від 07.02.2020 №Z07.00117.006333432 до [PERSON] , позивачем не доведено отримання документації від первісного кредитора, що стосується фінансових зобов`язань відповідача, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували повідомлення відповідача про передачу права вимоги за вищезазначеним договором від ПАТ «Ідея Банк» до ТОВ «Оптіма Факторинг», а також позивачу. Крім того, відповідач вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є неналежним та недостатнім доказом наявності заборгованості, оскільки складений у довільній формі, не відповідає ознакам первинного документа та не дає можливості ідентифікувати його як такий, що зроблений відповідальним уповноваженим працівником позивача. \~ \~ \~ \~Також відповідач просить застосувати позовну давність та врахувати відповідну практику суду касаційної інстанції при стягненні витрат на правничу допомогу заявлену позивачем. \~ \~ \~ \~22.01.2025 від представника позивача Ушакевич М.П. через систему «Електронний суд» надійшли пояснення, які суд залишає без розгляду, виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята\~статті 174 ЦПК України). Поряд з цим, ухвалою суду від 07.11.2024 судом визначено позивачу триденний процесуальний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. У змісті пояснень представник позивача підтверджує, що відзив позивачем отримано 30.12.2024. Таким чином, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» мав можливість подати відповідь на відзив до суду по 02.01.2025 (включно), однак своїм правом не скористався. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України). Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду висловленій у пункті 22 постанови від 14 грудня 2022 року по справі № 477/2330/18, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що Перший заступник Генерального прокурора не просив дозволу подати письмові пояснення, а суд за межами строку для подання відзиву на касаційну скаргу не визнавав їх подання необхідним. Тому ці пояснення Велика Палата Верховного Суду залишила без розгляду. На підставі ухвали суду від 20.03.2025 року суд відмовив у задоволенні заяви представника відповідача Петрецького С.І. про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача АТ «Ідея Банк» та закрив підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання належним чином повідомленні сторони та їх представники не з`явилися. \~ \~ \~ \~Представник позивача у змісті позовної заяви просив суд у випадку неявки в судове засідання представника позивача розглядати справу за його відсутності. \~ \~ \~ \~Від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за їх з відповідачем відсутності, у задоволенні позовних вимог просять відмовити. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~7 лютого 2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (надалі - Кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (надалі Страховий агент), а також [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено договір кредиту та страхування від 07.02.2020 №Z07.00117.006333432 (надалі - Договір), згідно з яким Кредитодавець надав Позичальнику кредит в сумі 102283,11 грн. строком на 36 місяців (до 07.02.2023) для власних потреб на рахунок Позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», а Позичальник доручив Кредитодавцю сплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 9716,90 грн. згідно з умовами договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п.2 цього Договору. Сторони також погодили, що змінювана процентна ставка становить 11,99% річних. \~ \~ \~ \~Разом з тим, пунктом 1.5 Договору передбачено, що під час користування кредитом Акціонерне товариство «Ідея Банк» надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачуються згідно з діючими тарифами банку. Тарифи є невід`ємною частиною Договору та розміщені на веб-сайті: http//ideabank.ua. Відповідно до пункту 2 Договору, нанесенням власноручного підпису під цим Договором відповідач акцептувала оферту ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ПЗУ УКРАЇНА СТРАХУВАННЯ ЖИТТЯ» (надалі Страховик) та уклала Договір добровільного страхування життя № Z07.00117.006333432 від 07.02.2020 для клієнтів банку (надалі ДСЖ), який згідно ст. 634 ЦК є «Договором приєднання» та складається з невід`ємних частин: частини 1 «Основні умови» ДСЖ, що зазначена у п.2.1 цього Договору, та частини 2 «Загальні умови» ДСЖ затвердженої Страховиком форми (оферти), яка містить всі істотні умови, передбачені ст. 16 Закону України «Про страхування» та розміщена на офіційному веб сайті Страховика, з якими Страхувальник погоджується шляхом підписання цього Договору. \~ \~ \~ \~Відповідач підписала паспорт споживчого кредиту Додаток №1 до Договору, який містив інформацію щодо основних умов кредитування з урахуванням побажань споживача, порядок повернення кредиту та ін. (а.с. 6), а також таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 7). \~ \~ \~ \~Згідно з даними виписки (а.с. 10) відповідач частково здійснила оплату кредитної заборгованості: платіж у сумі 6560,00 грн 06.03.2020, що підтверджується також самим відповідачем у відзиві. \~ \~ \~ \~Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц зазначив, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 1 статті 1078 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). На підставі договору факторингу №19/12-2023 від 19 грудня 2023 року (надалі Договір факторингу) Акціонерне товариство «Ідея Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «ОПТІМА ФАКТОРИНГ», а останнє прийняло Права вимоги та зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за оплату та на умовах визначених цим договором (а.с.15-21). Відповідно до п. 2.2. Договору факторингу, Права вимоги, які Клієнт (АТ Ідея Банк») відступає Факторові (ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ») за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед Клієнтом, та визначені в друкованому Реєстрі Боржників (Додаток №2). Матеріалами справи підтверджується (друкований Реєстр Боржників №2 від 19.12.2023, а.с. 22-24), що на підставі Договору факторингу до ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» перейшло право вимоги за Договором до [PERSON] . В подальшому, між ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» та ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу №22/12-2023 від 22.12.2023 (надалі Договір факторингу 1), відповідно до якого ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» відступило ТОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ», а останнє прийняло Права Вимоги та в їх оплату зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» за плату та на умовах, визначених цим Договором (а.с. 27-31). Суд відхиляє доводи сторони відповідача зазначені у відзиві на позовну заяву стосовно того, що до позивача не перейшло право вимоги до [PERSON] за Договором на підставі Договору факторингу 1, оскільки в тексті позовної заяви (аркуш другий абзац 15) позивач стверджує, що набув право вимоги до відповідача за Кредитним договором №Z0621778.005679850 від 09.09.2019. В контексті наведеного, слід зазначити, що матеріалами справи підтверджується набуття позивачем права вимоги за Договором до відповідача на підставі Договору факторингу 1, а тому допущена позивачем помилка у змісті позову та зазначення іншого номеру кредитного договору та дати його укладення №Z0621778.005679850 від 09.09.2019 замість вірного №Z07.00117.006333432 від 07.02.2020, саме по собі не може свідчити про безпідставність позовних вимог та неналежного позивача по справі, оскільки спростовується друкованим Реєстром Боржників №2 до Договору факторингу 1 (а.с. 32-34), у змісті якого (№п/п 2676) вірно зазначено номер первинного договору Z07.00117.006333432, дату його укладання 07.02.2020, дату закінчення строку дії 07.02.2023, відсоткову ставку, ПІБ боржника, яким є відповідач по справі, розмір фінансування та заборгованість у розрізі її складових. Також позивачем надано платіжну інструкцію від 26.12.2023 №376 (а.с. 35) з призначенням платежу «фінансування по договору факторингу №22/12-2023 р. без ПДВ» на суму 11861032,61 грн (а.с.35). Велика Палата Верховного Суду також зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц). Таким чином, суд приходить до висновку, що надані позивачем копії Договору факторингу (а.с. 15-21), Договору факторингу 1 (а.с.27-31), друковані Реєстри Боржників №2 (а.с.22-24, 32-34), платіжні інструкції (а.с.25-26, 35) є належними, допустимими та достатніми доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Водночас, неповідомлення [PERSON] про укладення Договору факторингу 1 та набуття позивачем прав нового кредитора, не тягне за собою нечинність цього договору та відсутність права вимоги до боржника у нового кредитора. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленій у постанові від 29 травня 2018 року по справі № 910/14716/17. По відношенню до вищевказаних фактичних обставин справи суд наводить наступні норми права та мотиви їх застосування. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ \~ \~ \~Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). \~ \~ \~ \~Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). \~ \~ \~ \~Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. \~ \~ \~ \~Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. \~ \~ \~ \~Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. \~ \~ \~ \~У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Договором відповідачем не виконані. Згідно з наданою позивачем довідкою-розрахунком (а.с. 11), заборгованість [PERSON] за Договором станом на 19.12.2023 становить 259062,8 грн (в т.ч.: 111154,49 грн заборгованість за основним боргом, 43779,63 грн заборгованість за несплаченими відсотками, 104128,68 грн заборгованість за не сплаченим комісіями). Водночас, суд не погоджується із розміром нарахованої позивачу заборгованості за несплаченими відсотками у сумі 43779,63 грн, а також вважає, що нарахування позивачем заборгованості за Договором у вигляді несплаченої комісії (обслуговування кредиту) у сумі 104128,68 грн. є неправомірним, виходячи з наступного. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини 1\~статті 1048 Цивільного кодексу України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини 2\~статті 1054 Цивільного кодексу України\~та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини 2\~статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2\~статті 625 Цивільного кодексу України\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2\~статті 1050 Цивільного кодексу України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до\~статті 1048 Цивільного кодексу України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто, позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до\~статті 1048 Цивільного кодексу України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до\~статті 1048 Цивільного кодексу України\~поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця (постанова Великої Палати Верхового Суду від 5 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22). Отже, припис абзацу другого частини першої\~статті 1048 Цивільного кодексу України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2\~статті 1050 Цивільного кодексу України. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1.4 Договору Кредитодавець надав [PERSON] кредит на 36 місяців (дата повернення кредиту 07.02.2023). За таких обставин, слід констатувати, що з 08.02.2023 року право Кредитодавця нараховувати передбачені Договором проценти за користування кредитом припинилося. Натомість права та інтереси Кредитодавця в охоронних правовідносинах з 08.02.2023 року забезпечуються частиною другою\~статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до якої \~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~У такому випадку ТОВ «ФК «Профіт Капітал» має право на стягнення з відповідача, починаючи з 08.02.2023 коштів, передбачених\~статтею 625 Цивільного кодексу України, однак позивач таких вимог за предметом позову не заявляв. Поряд з цим, у наданій стороною позивача довідці-розрахунку (а.с 11) станом на 19.12.2023, зазначено тільки загальну суму заборгованості відповідача за несплаченими відсотками 43779,63 грн. Крім того, така довідка не містить деталізованого помісячного розрахунку, із зазначенням процентної ставки, у зв`язку з чим, у суду відсутня об`єктивна можливість встановити період за який відсотки за користування кредитом було нараховано. Згідно з даними Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (надалі - Таблиця, а.с. 7), сторони погодили, що проценти за користування кредитом в межах строку кредитування, тобто 07.02.2020-07.02.2023 становлять суму 26170,81 грн. У\~постанові Верховного\~Суду від\~07\~червня 2023\~року у\~справі N\~234/3840/15-ц\~(провадження\~N\~61-3014св22) зазначено, що кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. \~ \~ \~ \~ Згідно з даними виписки з 07.02.2020 по 19.12.2023 (а.с. 10), відповідач сплатила 06.03.2020 на виконання умов Договору платіж у сумі 6560,00 грн, з якої 1064,03 грн було зараховано в якості погашення строкових процентів за Договором. Таким чином, відповідачем сплачено відсотки за користування кредитом за березень місяць 2020 року в сумі 1064,03 грн, що відповідає Таблиці (а.с. 7). За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 25106,78 грн заборгованості за відсотками, виходячи з розрахунку: 26170,81 грн (проценти за користування кредитом в межах строку кредитування визначені в Таблиці) 1064,03 грн = 25106,78 грн. Відповідно до абзацу третього частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~ Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року\~остання редакція до набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року,\~остання редакція до набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності\~Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у\~Законі України «Про захист прав споживачів»\~текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з набуттям чинності\~Закону України «Про споживче кредитування»\~залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії\~Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень\~Закону України «Про споживче кредитування». \~ \~ \~ \~Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої\~статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, \~Законом України «Про споживче кредитування»\~ безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10\~червня 2017\~року),\~щодо оплатності\~ інформації\~ про\~стан кредитної\~заборгованості,\~яку споживач\~вимагає один\~раз на\~місяць,\~є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, положення укладеного між сторонами Договору щодо обов`язку Позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених Таблицею щомісячних платежів, є нікчемними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки у Договорі була встановлена плата за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, то з відповідача не підлягає до стягнення заборгованість за обслуговування кредиту в сумі 104128,68 грн. Водночас, заборгованість Позичальника станом на 19.12.2023 (виписка (а.с. 10), довідка-розрахунок, а.с.11) за предметом позову у сумі 136261,27 гривень (в т.ч.: 111154,49 грн заборгованість за тілом кредиту, 25106,78 грн заборгованість за відсотками), підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, тому позовні вимоги щодо її стягнення підлягають задоволенню на підставі статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України. Суд також відхиляє доводи сторони відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з наступного. Згідно з\~статтею 256 Цивільного кодексу України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 Цивільного кодексу України). \~ \~ \~ \~Разом з тим, на підставі\~постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211\~на всій території України з 12 березня 2020 року установлено карантин. \~ \~ \~ \~02 квітня 2020 року набув чинності\~Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого\~розділ «Прикінцеві положення» ЦК України\~доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. \~ \~ \~ \~Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651\~відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. \~ \~ \~ \~24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією проти України\~Указом Президента України № 64/2022\~введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2002 року, який неодноразово продовжувався та діє дотепер. \~ \~ \~ \~Розділ «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України\~Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~був доповнений пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями\~257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу,продовжуються на строк його дії. \~ \~ \~ \~Аналізуючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищенаведеним положенням законодавства, суд приходить до висновку, що строк позовної давності у даній справі позивачем не пропущено. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в сумі 3885,94 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 7000 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування даних витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, представник позивача надав суду: договір про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «ПРАВОВИЙ ДІАЛОГ» (надалі Договір про надання правової допомоги), додаткову угоду №11 від 23.05.2024 до Договору про надання правової допомоги, акт №19 прийому-передачі Реєстру Боржників від 23.05.2024 за Договором про надання правової допомоги, акт №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 12.06.2024, витяг з статуту адвокатського об`єднання «ПРАВОВИЙ ДІАЛОГ», платіжну інструкцію від 13.06.2024 №760. Поряд з цим, у поданому відзиві на позовну заяву сторона відповідача просила суд врахувати висновки Верховного Суду висловлені у постанові від 20.07.2021 року по справі №922/2604/20, в якій вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги, зокрема платіжних доручень на підтвердження фактичних витрат клієнтом є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку із недоведеністю їх наявності, а також по справах №905/1795/18, № 922/2685/19, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката. Суд не погоджується з такими доводами сторони відповідача, та вважає, що наведена судова практика не підлягає застосуванню в даній справі. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Так, згідно з даними акту №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 12.06.2024 розмір винагороди за надання правової допомоги (підготовка та подання позовної заяви до суду) щодо [PERSON] склав 7000,00 грн. Стороною позивача надано платіжну інструкцію від 13.06.2024 №760 (а.с. 48), яка підтверджує сплату винагороди ТОВ «ФК «Профіт Капітал» адвокатському об`єднанню «ПРАВОВИЙ ДІАЛОГ». В призначені платежу зазначено: «оплата правової допомоги за договором №28092021-1 від 28.09.2021, відповідно до акту приймання-передачі №1 від 12.06.2024 без ПДВ». Разом з тим, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Поряд з цим, сторона відповідача не навела аргументованих заперечень щодо заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що витрати понесені позивачем на правничу допомогу є обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Відповідно до частини першої ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2043,91 грн., виходячи з розрахунку: 136261,27 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 3885,94 грн. (судовий збір) ? 259062,8 грн. (розмір заявлених позовних вимог). \~ \~ \~ \~На підставі наведеного,

Outcome: approved