Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що квартирі, яка надана їй в користування, зареєстрований відповідач, який в даному житлі не проживає понад 10 років, не приймає участі в його утриманні, не сплачує житлово-комунальних послуг. Останній має місце проживання, яке є відмінним від місця його реєстрації, однак зволікає із знаттям з реєстрації. Реєстрація відповідача в квартирі створює їй перешкоди, оскільки вона змушена сплачувати житлово-комунальні платежі з врахуванням особи відповідача як мешканця цієї квартири. Відповідач подав заяву про визнання позову. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. З договору від 15.07.2002р встановлено, що позивачці [PERSON] як наймачу та членам її сім`ї надано в користування квартиру по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований також відповідач [PERSON] , який не проживає за зареєстрованим місцем проживання, що стверджується довідкою №25 від 04.02.2025р. та актом від 04.02.2025р. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст.9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. За таких підстав, в даній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Так, пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). В свою чергу, виходячи з положень ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комінального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що позивач має право звертатися до суду з даним позовом, так як вона є наймачем житла, яке надане їй для проживання її та сім`ї. Відповідач не веде спільного господарства та побуту з позивачкою та не проживає за зареєстрованим місцем тривалий час, що свідчить про наявність в нього іншого місця проживання. Крім того, жодних доказів того, що відповідач надалі проживає за місцем реєстрації, бере участь в утриманні житла та комунальних витратах, останній не надав. Виходячи з наведеного, у відповідача відсутні такі ж права і обов`язки щодо квартири як у позивачки, яка є наймачем такої. З огляду на вищезазначене, визнання відповідача таким, що\~ втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права користування такого приміщення позивачкою.

Outcome: approved