Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] та просить розірвати шлюб, який зареєстрований 24 листопада 1991 року Половлівською сільською радою Володимирецького району Рівненської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження, зроблено запис №9, а також просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] ; дочки - [PERSON] , [INFO] ; дочки - [PERSON] , [INFO] ; сина - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , разом із нею, залишивши їх на її вихованні. Свої вимоги мотивує тим, що 24 листопада 1991 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Половлівською сільською радою Володимирецького району Рівненської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження, зроблено запис №9. Від даного шлюбу у сторін народилося тринадцять дітей: син - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] , які на даний час досягли повноліття. Та неповнолітні діти - дочка - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Проте між сторонами відсутнє взаємопорозуміння та у них різні погляди на сімейні цінності. Спільне життя, яке б грунтувалось на почуттях взаємної любові та поваги не склалось, а тому одруження з відповідачем виявилось невдалим. З самого початку їхнього спільного сімейного життя, стосунки між ними протягом двадцяти п`яти років були добрі, але потім вони стали погіршуватися, оскільки відповідач почав вживати алкогольні напої, якими на даний час зловживає та зовсім не приділяє уваги їй та дітям. Також відповідач постійно пред`являє позивачці різні претензії, які є безпідставними, після чого між ними зникла довіра і кожен із них протягом останнього часу, живе своїм життям та своїми інтересами. Коли відповідач перебуває у стані алкогольного сп`яніння, то на цьому грунті безпричинно влаштовує сварки в сім`ї. Він не піклувався про створення нормальних сімейних стосунків, взаємоповагу один до одного та виховання їхніх дітей. Ставлення відповідача до сім`ї призвело до розладу і фактичного припинення шлюбних відносин. Позивач вважає, що їх шлюб носить формальний характер і подальше його збереження суперечить інтересам сторін, оскільки подружжям вони є тільки юридично, а фактично їхня сім`я вже давно розпалась. До початку судового засідання від позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи належним чином двічі повідомленим про дату, час і місце судового засідання, (а.с.32-33. 35-36) в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 24\~листопада 1991\~року, шлюб зареєстрований Половлівською сільською радою Володимирецького району Рівненської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за №9. Дана обставина стверджується оригіналом свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27 лютого 2004 року (а.с.23). Від даного шлюбу у сторін народилося тринадцять дітей: син - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] , які на даний час досягли повноліття. Та неповнолітні діти: дочка - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] (а.с.7-19). Згідно із статтею 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Однак, як вбачається із позовної заяви, позивачка вважає, що при таких відносинах, вони не зможуть зберегти їхню сім`ю та бути разом, оскільки їх шлюб носить формальний характер і подальше його збереження суперечить інтересам сторін, а тому примирення є неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України та ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Згідно п.10 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11, від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами втрачено любов та взаємоповагу, шлюбні відносини між сторонами припинені, шлюб існує формально, примирення є неможливим, сім`я розпалася остаточно і зберегти її - неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб необхідно розірвати. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то слід зазначити наступне. Згідно ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я\~є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами\~ст.157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно\~статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У частині 1 ст.\~161\~СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Звертаючись з позовом, позивачка одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просила суд фактично констатувати, з ким залишаються проживати неповнолітні діти після розірвання шлюбу, а визначення місця проживання дитини з одним з батьків при розірванні шлюбу і залишення дитини на проживання мають різні значення. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод позивачки у проживанні дітей із нею, так само матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дітей із ним до дати подання позову, і сторони таких доказів до справи не надавали. Тим більше, із довідки про склад сім`ї №145 від 21 січня 2025 року, виданої Миляцькою сільською радою Сарненського району Рівненської області (а.с.20) та акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи №146 від 22 січня 2025 року (а.с.21-22), судом встановлено, що на даний час неповнолітні діти, а також відповідач зареєстровані та фактично проживають разом із позивачкою за однією адресою: [ADDRESS] . Тобто вказані обставини свідчать про відсутність у сторін спору щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. За загальним\~правилом за\~відсутності спору\~щодо того\~з ким\~із батьків\~будуть проживати\~неповнолітні діти\~суд може\~вирішити питання\~про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На вказаній відмінності визначення місця проживання дитини при наявності спору між батьками від залишення дитини з одним із батьків при відсутності спору наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою\~статті 160 СК України\~та положеннями частини другої\~статті 29 ЦК України. Згідно ч. 2, 8, 9, ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 8 Закону України "Про охорону дитинства"\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя\~статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Судом встановлено, що на час ухвалення судового рішення, дочці - [PERSON] , [INFO] , виповнилося 17 років і 3 місяці (а.с.15); дочці - [PERSON] , [INFO] , виповнилося 15 років і 8 місяців (а.с.16), а дочці - [PERSON] , [INFO] , виповнилося 14 років і 3 місяці (а.с.17). Тобто вони досягнули 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства неповнолітні діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , можуть вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності (користуванні) житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої\~статті 29 ЦК України\~та частини третьої\~статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання неповнолітніх дітей, яким виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] ; дочки - [PERSON] , [INFO] ; дочки - [PERSON] , [INFO] , необхідно відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)». Що стосується визначення місця проживання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] із матір`ю - [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~то оскільки\~матеріали справи\~не містять\~доказів про\~наявність спору\~між сторонами\~щодо визначення\~місця проживання\~неповнолітніх дітей,\~втім позивачкою\~заявлено вимогу\~про залишення\~проживання спільних\~неповнолітніх дітей\~із нею\~на її\~вихованні після\~розірвання шлюбу,\~тому виходячи\~з заявлених\~вимог,\~в межах\~розгляду даної\~цивільної справи\~судом не\~вирішується питання\~про визначення\~місця проживання\~спільних неповнолітніх\~дітей,\~а суд\~лише констатує\~місце їх\~проживання після\~розірвання шлюбу\~не визначаючи\~та не\~змінюючи його,\~а відтак такі позовні слід задоволити. При подачі позову, позивачкою сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, оскільки позовні вимоги підлягають до задоволенню, тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнуті судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 1211,20 грн. Тому, на підставі викладеного,

Outcome: dismissed