Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

У жовтня 2024 року представник позивача адвокат Балацький Д.П. звернувся до суду із даним позовом в якому просив суд визначити розмір частки позивача у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28,9 кв.м, загальною площею 53,1 кв.м, що складає 1/4. В обґрунтування заяви представник позивача посилається на те, що 07.08.1998 року [PERSON] разом зі своєї колишньою дружиною [PERSON] (до розірвання шлюбу [PERSON] ) та дітьми [PERSON] та [PERSON] здійснили обмін двох кімнатної квартири [ADDRESS] , яка належала їм на праві приватної власності, на двох кімнатну квартиру [ADDRESS] ), яка належала [PERSON] на праві приватної власності. Здійснення обміну квартир посвідчено приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Русановою О.Г. 07.08.1998 року про що складено договір міни квартир ААО № 748224, який підписано сторонами та зареєстровано за № 921. Договір міни квартир складався у 3-х екземплярах, один з якого залишився у нотаріуса, другий у [PERSON] , третій у [PERSON] . Після розірвання шлюбу у 2012 році сторони проживають окремо від позивача, який проживає весь час у зазначеній квартирі. На даний час відповідачі не надають позивачу договір міни квартир який утримують у себе. Третьою особою окремо даний договір позивачу не видавався. Оскільки відсутній документ, який підтверджує право власності на дану квартиру, а відповідачі добровільно передати позивачу вказаний документ відмовляються, він позбавлений права на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно своєї частки квартири відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, тому він вимушений звернутися до суду. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2024 року відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач, його представник не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просять задовольнити у повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідачі, кожен окремо, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позов не надали. Третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Русанова О.Г. в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280\~ЦПК України ухвалити\~у справі\~заочне рішення\~суду в\~судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 07.08.1998 року між позивачем, його колишньою дружиною [PERSON] (до розірвання шлюбу [PERSON] ), дітьми [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] було укладено договір міни, за яким сторони домовилися здійснити обмін двохкімнатної квартири [ADDRESS] , на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Договір міни ААО № 748224 посвідчено 07.08.1998 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Русановою О.Г. 07.08.1998 року та зареєстровано в реєстрі за № 921. Вказаний договір було складено у 3-х примірниках, один з якого залишився у нотаріуса, другий у [PERSON] , третій у [PERSON] . На підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду від 25 червня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначає позивач у позові, після розірвання шлюбу у 2012 році, відповідачі проживають окремо від позивача. Позивач залишився проживати у спірній квартирі. На теперішній час відповідачі не надають позивачу договір міни квартир який утримують у себе. Нотаріусом позивачу примірник договору не видавався. У зв`язку з відсутністю документу, який підтверджує право власності позивача на дану квартиру він позбавлений права на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно своєї частки квартири відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає. Згідно із частиною 1\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4\~статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1\~статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст. 355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту\~ст. 357 ЦК України\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст. 368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст. 369\~ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст. 370\~ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що частки співвласників у спірній квартирі [ADDRESS] договором міни квартир не були визначені. При цьому оригіналу договору міни, який підтверджує його право власності на майно позивач не має. Згідно зі ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16\~ЦК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суду України у постанові від 04 квітня 2011 року справа № 3-18гс11 дійшов висновку, що згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Аналогічна позиція викладена в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, де зазначено, що якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст. 392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а отже позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 1 640, 00 грн. На підставі зазначеного,

Outcome: approved