Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

У січні 2024 року керівник Вознесенської окружної прокуратури звернулася до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з позовом до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки. В обґрунтування позову вказувала, що [PERSON] , яка є громадянкою Республіки Молдова, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 жовтня 2017 року, реєстр. №703, набула в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] право власності на частку земельної ділянки площею 0,0974 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4810200000:14:023:0003. Іншою співвласницею ділянки (1/2 частки майна) є [PERSON] . Оскільки [PERSON] не виконала передбачений ч. 4 ст. 81 ЗК України обов`язок іноземця, який прийняв у спадщину земельну ділянку сільськогосподарського призначення, здійснити відчуження такої ділянки протягом одного року, а тому прокурор (враховуючи бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області щодо захисту інтересів держави) просила про конфіскацію вказаного майна в судовому порядку. Представниця Вознесенської окружної прокуратури Мазуренко Н.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник позивача - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, однак надіслав на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представники Вознесенської окружної прокуратури та Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (в окремій заяві) не заперечували проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення представниці Вознесенської окружної прокуратури Мазуренко Н.А., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд прийшов до наступного. З матеріалів справи, зокрема копії паспорту громадянки Республіки Молдова, виданого 12 липня 2016 року ДП «ЦДІР «Регістру», [PERSON] є громадянкою Республіки Молдова. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 жовтня 2017 року, реєстр. №703, [PERSON] набула в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] право власності на частку земельної ділянки площею 0,0974 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4810200000:14:023:0003. Іншою співвласницею ділянки (1/2 частки майна) є [PERSON] . З копії витягу з Державного земельного кадастру від 24 квітня 2023 року №НВ-4800236402023 та копії витягу з Державного реєстру речових прав від 26 січня 2024 року №363381253 вбачається, що на момент подачі позову до суду спірна частка земельної ділянки (яка належить до земель сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення: Для ведення особистого селянського господарства) залишається зареєстрованою на праві власності за відповідачкою. Згідно копії відповіді Управління державного міграційної служби України в Миколаївській області (а.с. 19) на запит Вознесенської окружної прокуратури від 05 квітня 2023 року не встановлено жодної інформації щодо особи [PERSON] , зокрема набуття нею громадянства України або виходу з нього, а також отримання останньою паспорту громадянина України або її документування посвідкою на тимчасове або постійне проживання на території України. Згідно ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч. 6 ст. 41 Конституції України конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Порядок набуття та припинення на території України права власності на нерухоме майно (в тому числі земельні ділянки) іноземцями (особами без громадянства) здійснюється з урахуванням приписів Закону України «Про міжнародне приватне право». Зокрема, згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч. 1 ст. 39, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про міжнародне приватне право» виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано. Оскільки спірна земельна ділянка, яка належить до нерухомого майна, знаходиться на території України, а тому на неї поширюються положення Земельного та Цивільного кодексів України. Згідно ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених\~частиною другою статті 353\~цього Кодексу (ст. 321 ЦК України). Згідно п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі конфіскації. До особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом (ст. 354 ЦК України). Згідно ч. 1 ст.\~80\~ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Згідно ч.ч. 2-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Водночас, згідно ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 130 ЗК України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Порушення вимог частин першої і другої цієї статті є підставою для визнання правочину, за яким набувається право власності на земельну ділянку, недійсним, а також для конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст.\~145\~ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Суд встановив, що обраний прокурором спосіб є ефективним, належним, передбаченим законом способом захисту порушених прав держави. Разом з тим, ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, яке організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства органами державної влади, місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, не звернулося до суду з відповідним позовом ні за власним розсудом, ні після відповідного прокурорського звернення, що вказує на наявність підстав для звернення прокурора в інтересах держави до суду. Що стосується правомірності позбавлення відповідачки права власності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то в цій частині варто зазначити наступне. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як інтересах в суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (наприклад: «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Трегубенко проти України», «East/West Alliance Limited» проти України») визначив критерії, за наявності яких втручання у мирне володіння майном може бути визнане таким, що не суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: втручання повинно бути законним; втручання повинно мати на меті «суспільний», «публічний» інтерес; втручання у право на мирне володіння майном повинно бути пропорційним визначеній меті. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону чи іншого нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Статтею 145 ЗК України чітко передбачено обов`язок конфіскації земельної ділянки сільськогосподарського призначення, набутої іноземцем на території України та не відчуженої протягом одного року з моменту набуття. Вказана норма є чіткою та передбачуваною. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). У даному випадку втручання є виправданим, оскільки переслідує суспільний інтерес держави, пов`язаний з контролем за дотриманням іноземними громадянами публічного порядку, пов`язаного з набуттям та відчуженням на території України земель сільськогосподарського призначення. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Згідно ч. 4\~ст. 145 ЗК України\~конфіскована в іноземця земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах, а ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Тобто власник, втративши своє майно, отримає за нього справедливу грошову компенсацію. З огляду на це не вбачається, що втручання держави в право власності відповідачки призведе до порушення критерію пропорційності (балансу інтересів держави та особи). За встановленого, оскільки відповідачка, будучи громадянкою Республіки Молдова, упродовж року після прийняття спадщини і державної реєстрації права власності на частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення, не відчужила її, порушивши закон України, та враховуючи, що норма ч. 2\~ст. 145 ЗК України\~є імперативною, суд вважає, що наявні достатні підстави для конфіскації спірної частки земельної ділянки у власність держави. З урахуванням положень ст.\~141\~ЦПК України з [PERSON] також підлягають стягненню понесені прокурором судові витрати у вигляді судового збору в загальному розмірі 4 542 грн (3\~028 грн судового збору за подачу позову + 1 514 грн судового збору за подачу заяви про забезпечення позову).

Outcome: approved