Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

16.12.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] \~ про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивач зареєстрований і проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] ,\~ у якій також зареєстрований,\~ але тривалий час не проживає відповідач по справі, його брат по мамі. На підтвердження зазначеного надано\~ від 26.11.2024 року. Квартира не приватизована є комунальною власністю. Відповідач, який не є членом його родини, зареєстрований у цій квартирі, але не проживає у ній вже більше 6 років, самостійно виїхав з неї приблизно у 2018 році і більше ніколи у ній не з`являвся, місцеперебування його на теперішній час невідоме. Вирішити питання добровільного зняття відповідача з реєстрації неможливо, через його відсутність у квартирі\~ та неможливість встановити його місцеперебування, тому він звернувся до суду з цим позовом. Відповідач не мешкає у спірному житлі\~ без поважних причин більше 6 років, житлом не цікавиться, не сплачує комунальні послуги, весь цей час тягар оплати комунальних послуг лежав на позивачеві, оформити субсидію неможливо, бо відсутня інформація про доходи відповідача. У 2021 році позивач переніс інсульт, отримав 1 групу інвалідності та потребував сторонньої допомоги, але брата не було поруч, йому допомагали сусіди та знайомі, на теперішній час\~інвалідність поновлено. Зі змісту\~ст.\~71\~Житлового кодексу України відсутність наймача в жилому приміщенні без поважних причин понад 6 місяців є підставою для визнання особи такою, що втратила прав користування жилим приміщенням. Відповідно до\~ст. 72 Житлового кодексу\~України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підставі вищевикладеного просить суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] таким,\~ що втратив право користування\~ житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2024 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. По справі призначено підготовче судове засідання у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на 10 березня 2025 року на 11 год. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2025 року\~ закрите підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання з`явилася представника позивача адвокат Трачук Н.І., заявила клопотання про допит свідків, позовні вимоги\~ підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення по справі. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, шляхом надіслання судової повістки поштовою кореспонденцією на адресу його зареєстрованого місця проживання, однак у судове засідання не з`явився, поважну причину неявки суду не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3\~ст. 223 ЦПК України\~справу розглянуто у його відсутності, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Згідно зі\~ст. 280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] \~ суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] не приватизована є комунальною власністю. Позивач [PERSON] зареєстрований і проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою голови ОСББ «Запорізька-2» № 434 від 26.11.2024 року. Крім того, у зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає більше 6 років відповідач по справі [PERSON] , що також підтверджується довідкою голови ОСББ «Запорізька-2» № 434 від 26.11.2024 року. Як встановлено у судовому засіданні відповідач [PERSON] самостійно виїхав з вищезазначеної квартири приблизно у 2018 році і більше ніколи у ній не з`являвся, місцеперебування його на теперішній час невідоме. Крім того, відповідач [PERSON] , житлом не цікавиться, не сплачує комунальні послуги, весь цей час тягар оплати комунальних послуг лежав на позивачеві [PERSON] , оформити субсидію неможливо, бо відсутня інформація про доходи відповідача. Зі змісту\~ст. 71 Житлового кодексу\~України відсутність наймача в жилому приміщенні без поважних причин понад 6 місяців є підставою для визнання особи такою, що втратила прав користування жилим приміщенням. Відповідно до\~ст. 72 Житлового кодексу\~України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За таких обставин, коли особа вважає, що її права порушені, то вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95\~Цивільного процесуального\~кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно достатті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитана у судовому засіданні свідок\~ [PERSON] пояснила суду, що вона є старшою по будинку,\~ у зв`язку з тим, що голова ОСББ «Запорізька -2», яке створене у 2020 році, перебуває за кордоном. Вона також проживає у цьому ж будинку, є сусідкою позивача, знає його більше 10 років, відповідача ніколи у квартирі не\~ бачила, їй відомо, що він приблизно з 2014 року виїхав у Російську федерацію, [PERSON] проживає у квартирі один, є інвалідом 1 групи, пересувається по квартирі на милицях. Допитаний у судовому засіданні свідок\~ [PERSON] пояснив суду, що він знає позивача більше 10 років, відповідача ніколи у квартирі не\~ бачив, лише зі слід позивача знає, що він приблизно з 2014-2015 роках виїхав у Російську федерацію, [PERSON] проживає у квартирі один, є інвалідом 1 групи, пересувається по квартирі на милицях, на вулиці з допомогою інвалідного візка, він допомагає йому. Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні дійсно було встановлено факт того, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі, без поважних причин більше 6 місяців, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved