Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

[PERSON] \~(далі\~-\~позивач)\~звернувся до\~Чорнобаївського районного\~суду Черкаської\~області з\~позовом до\~ [PERSON] \~(далі\~-\~відповідач)\~про стягнення боргу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 липня 2024 року позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 20000 грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано власноручно написану боргову розписку, в якій зазначено про отримання в борг від [PERSON] коштів в сумі 20000 грн. для особистих потреб. Відповідач, як боржник зобов`язувався повернути отримані кошти до 31 грудня 2024 року, про що зазначено у самій розписці. Станом на 19 лютого 2025 року відповідач отриманих у позику коштів не повернув. Враховуючи викладене, посилаючись на приписи законодавства позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 20000 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 березня 2025 року здійснено перехід з розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін до розгляду з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не викликалися. Представник позивача Коханій О. В. подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених в позові. \~ \~ \~ \~Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав. Поштове відправлення з копією ухвали суду, що надсилалося на адресу його реєстрації, повернулося без вручення. За таких обставин відповідач викликався до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак до суду не прибув. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. 11 липня 2024 року між позивачем та відповідачем було укладено в усній формі договір позики, відповідно до якого відповідач одержав грошові кошти в сумі 20000 грн. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 6). В розписці зазначено, що [PERSON] одержав грошові кошти, які зобов`язується повернути до 31 грудня 2024 року. Частиною 1 ст.\~202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 цієї статті Кодексу правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17). При цьому згідно з положеннями ст.\~204\~ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тобто він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно наданої позивачем розписки вбачається, що [PERSON] особисто написав вказану розписку і даний факт не оспорюється позивачем. У вказаній розписці чітко вказана сума позики, термін повернення коштів, засвідчено особистим підписом. Дана розписка, яка є правочином, не визнана недійсною у встановленому законом порядку, даних про її оспорювання у судовому порядку до суду сторонами не надано. Частиною 1 ст.\~1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст.ст. 525, 526, 530\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановленні строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610, 611\~ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За таких обставин, оцінивши наявні у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, а тому порушене право позивача підлягає захисту судом, та суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 09 січня 2018 року та звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, що складає 1211,20 гривень. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат позивача на правову допомогу до суду надано договір про надання правової (правничої) допомоги № 6/2025 від 13 лютого 2025 року, акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № ОК-0000004, прибутковий касовий ордер №0000004 від 19 лютого 2025 року відповідно до якого позивач сплатив відповідно до договору кошти в сумі 5000 грн. За таких обставин, враховуючи, що позивач підтвердив понесені ним витрати на професійну правничу допомогу, відповідач клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не подавав, а тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved