Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~Адвокат Петрук І.В. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з вищевказаним позовом. \~ \~ \~ \~Позов обґрунтовує тим, що 15.08.2023 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири набуто право власності на квартиру [ADDRESS] . Договір укладено між нею та [PERSON] . Пізніше їй стало відомо, що співвласниками будинку [ADDRESS] було здійснено приватизацію земельної ділянки площею 0,0927 га у спільну сумісну власність, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 13.05.2009. Маючи намір, також зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку, [PERSON] звернулася з відповідною пропозицією до відповідачів, проте відповіді не отримала. Посилаючись на ч.1 ст. 377 ЦК України та ч.1 ст. 120 ЗК України, позивач просила суд визнати припиненим право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0927 га кадастровий номер 0710100000:11:094:0022, цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд», що розташована за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0927 га кадастровий номер 0710100000:11:094:0022, цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд». Ухвалою судді від 28.08.2024 позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог ухвали, позивачем усунуто зазначені в ній недоліки у визначений строк. Ухвалою судді від 16.09.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі. 11.12.2024 за ухвалою суду залучено до участі в справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , які є власниками квартир за адресою: [ADDRESS] та співвласниками земельної ділянки за вказаною адресою. Ухвалами суду від 25.02.2025 провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] закрито у зв`язку зі смертю відповідачів, замінено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] на співвідповідачів та залучено до участі в справі у якості співвідповідача [PERSON] . До початку розгляду справи від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, заявлений позов підтримує та просить суд його задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Відповідачі, кожен зокрема подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, заявлений позов визнали та не заперечували щодо його задоволення. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд встановив, що визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши матеріали справи, та подані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке. 15.08.2023 позивач [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.08.2023 (а.с. 08-09). Із державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯВ № 323662 випливає, що земельна ділянка площею 0,0927 га цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд», що розташована за адресою: [ADDRESS] належить співвласникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. З огляду на вказану норму права співвласники будинку [ADDRESS] набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0927 га по [ADDRESS] , з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», кадастровий номер 0710100000:11:094:0022. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Статтею 86 ЗК України встановлено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Також Земельним кодексом України, а саме ст. 89, визначено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Частиною 2 ст. 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. \~ \~ \~ \~Оскільки позивач [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на квартиру [ADDRESS] , то згідно приписів ст. ст. 8, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України до неї також переходить право спільної сумісної власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на об`єкт нерухомого майна, на якій він розміщений. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на об`єкт нерухомого майна та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.04.2016 в справі № 6-253цс16. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04.02.2019 в справі № 463/1696/15-ц. Верховний Суд у постанові від 14.03.2019 в справі № 902/341/17 вказав, що виходячи з положень статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Отже, наведені норми слід розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача на земельну ділянку, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Частиною 2 ст. 158 ЗК України, передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Стаття 378 ЦК України визначає, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. \~ \~ \~ \~В силу положень вказаних статей ЦК України та ЗК України, в зв`язку з набуттям права власності на квартиру [ADDRESS] до позивача [PERSON] перейшло право власності на належну [PERSON] , на праві спільної сумісної власності земельну ділянку. \~ \~ \~ \~Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання припиненим права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0927 га кадастровий номер 0710100000:11:094:0022, цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд», що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд враховує наступне. Відповідно до\~ст. 1220 ЦК України після смерті фізичної особи її майно переходить до спадкоємців за заповітом або за законом. Таким чином, право власності на майно не припиняється автоматично після смерті особи, а переходить до спадкоємців на підставі рішення про відкриття спадщини. Порядок переходу права власності на майно померлої особи регулюється нормами спадкового законодавства. Згідно з ст. 1260 ЦК України, спадкоємці мають право прийняти спадщину в порядку, визначеному законом, а не через визнання припинення права власності. Таким чином, питання припинення права вланості на майно померлої особи вирішується в процедурі спадкування, а не визнанням припиненим права власності. Відтак, позовна вимога про визнання припиненим права власності померлої особи є безпідставною та до задоволення не підлягає. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме в частині визнання за [PERSON] права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0927 га кадастровий номер 0710100000:11:094:0022, цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд».

Outcome: partial