Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

07 листопада 2024 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частку нерухомого майна за набувальною давністю. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що він на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2006 року є власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м. та земельною ділянкою площею 520,0 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначену частину нерухомого майна він успадкував після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за позивачем [PERSON] 20 травня 2009 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна: 12762967). Право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 520,0 кв.м., що розташована за вищезазначеною адресою, позивачем не оформлювалося. Крім того, відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВЕХ № 954937, виданого 20 вересня 2007 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-4632, є власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 520,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначену частину нерухомого майна [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за [PERSON] 09 вересня 2009 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна: 12762967). Зокрема, відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВЕХ № 954938, виданого 20 вересня 2007 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-4634, є власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 520,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Зазначену частину нерухомого майна [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за [PERSON] 09 вересня 2009 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна: 12762967). Відповідачі [PERSON] і [PERSON] є рідними братами позивача [PERSON] . Зазначений вище будинок реально не розподілений. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] є громадянами російської федерації та наміру проживати в Україні не мають. Батько позивача і відповідачів [PERSON] помер [INFO] . Інших осіб, які претендують на спірне майно немає, на теперішній час в будинку ніхто не зареєстрований. Позивач [PERSON] зазначає, що за життя матері [PERSON] , він постійно піклувався про неї, допомагав їй матеріально та фізично щодо ведення домашнього господарства. Він займався її похованням матері. Тоді й було останнє очне спілкування з братами, потім деякий час вони спілкувалися засобами мобільного зв`язку, який був востаннє у 2010 року. Так, під час спілкування на церемонії поховання матері в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами, відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали свою згоду на користування позивачем [PERSON] спадковим будинком, оскільки постійно проживали на території рф на протязі тривалого часу, отримали громадянство російської федерації, та в Україні не проживали: з 1972 року відповідач [PERSON] та з 1967 року відповідач [PERSON] , і наміру повертатись в Україну не мали. Відповідачі спірним будинком не користувалися, не сплачували комунальні платежі, не приймали участь у ремонтних і будівельних роботах по будинку. Позивач [PERSON] після смерті матері, тобто з 2005 року постійно користувався будинком, здійснював необхідний поточний ремонт, підключив водопостачання до будинку та облаштовував інші необхідні зручності, сплачував комунальні послуги, усі особові рахунки оформлені на його ім`я. Після смерті матері в будинку ніхто не був зареєстрований. Крім того, позивач вів домогосподарство садив город та доглядав за садом. Позивач [PERSON] надав дозвіл на проживання у житловому будинку своїй дочці [PERSON] , її чоловіку та їх двох малолітніх дітей. Зазначене підтверджується актом від 16.10.2024 року, складеного головою квартального комітету № 19 м. Самар Тумановою А.А. в присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Отже, позивач вважає, що він з 2005 року добросовісно заволодів чужим майном (2/3 частками), продовжує відкрито та безперервно користуватися ним понад 10 років, в якому зробив ремонт, утеплення стін та реконструкції системи газопостачання, обробляє земельну ділянку, та інші роботи необхідні для утримання житлового будинку та його прибудинкової території, в зв`язку з чим, у відповідності до ч.1\~ст.\~344\~ЦК України набув право власності на спірне майно за набувальною давністю. У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 344 ЦК України, [PERSON] просив суд: - визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 520,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВЕХ № 954937, видане 20.09.2007 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-4632; -\~визнати за\~ним право\~власності за\~набувальною давністю\~на 1/3\~частини житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~та спорудами,\~загальною площею\~59,2\~кв.м.,\~житловою площею\~40,5\~кв.м.,\~що розташований\~на земельній\~ділянці площею\~520,0\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~який належить\~ [PERSON] на\~підставі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~серії ВЕХ\~№ 954938,\~видане 20.09.2007\~року Новомосковською\~державною нотаріальною\~конторою за\~р.№\~2-4634. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2024 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків. 13 листопада 2024 року на виконання даної ухвали [PERSON] звернувся до суду з заявою, згідно якої усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] адвокат Михалевич Л.Ф. в судовому засіданні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідачів в судове засідання не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, згідно опублікованого 04.04.2025 року оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не надали. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідачі були належним чином повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Крім того, суд зазначає, що 01 грудня 2022 року було прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон). 22 грудня 2022 року даний Закон опубліковано у газеті «Голос України», який 23 грудня 2022 року набрав чинності. Так, вказаний Закон передбачає: зупинення\~дії\~Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та\~Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові\~відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року\~(далі Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР,\~у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь\~(стаття 1); вихід з Конвенції\~про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР\~(стаття 2). Суд, заслухавши представника позивача та свідків, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст. 76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2006 року є власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м. та земельною ділянкою площею 520,0 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 398297138 від 08 жовтня 2024 року. Зазначену частину нерухомого майна позивач успадкував після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за позивачем [PERSON] 20 травня 2009 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна: 12762967). Право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 520,0 кв.м., що розташована за вищезазначеною адресою, за позивачем не зареєстровано. Встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВЕХ № 954937, виданого 20 вересня 2007 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-4632, належить 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 520,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 398297138 від 08 жовтня 2024 року. Зазначену частину нерухомого майна відповідач [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за [PERSON] 09 вересня 2009 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна: 12762967). Зокрема, відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВЕХ № 954938, виданого 20 вересня 2007 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-4634, належить 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 520,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 398297138 від 08 жовтня 2024 року. Зазначену частину нерухомого майна [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за [PERSON] 09 вересня 2009 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна: 12762967). Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 30 вересня 2024 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 520,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , складається з: житлового будинку літ. «А»; прибудови літ. «а,б»; сараю літ. «Б,Г»; колодязя 1/2 частини літ. «к»; воріт з хвірткою № 1. Станом на теперішній час, зазначений вище будинок реально не розподілений. Встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] , громадяни російської федерації, є рідними братами позивача [PERSON] , наміру проживати в Україні не мають. Батько сторін - [PERSON] помер [INFO] . Інших осіб, які претендують на спірне майно судом не встановлено, на теперішній час в будинку ніхто не зареєстрований. Згідно акту від 16.10.2024 року, складеного головою квартального комітету № 19 м. Самар [PERSON] в присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що після смерті [PERSON] , померлої у 2005 році, її син [PERSON] зі згоди братів [PERSON] і [PERSON] користувався цим будинком, облаштовував його, здійснював ремонтні роботи, вів домогосподарство, обробляв земельну ділянку. З 2005 року брати [PERSON] проживають на території російської федерації, ніхто з них за вказаною адресою не з`являвся. Всі роботи по будинку та прибудинковій території виконувались сім`єю [PERSON] . У 2010 році, коли його очка [PERSON] зареєструвала шлюб, [PERSON] , як фактичний власник будинку, дозволив їй з чоловіком проживати у житловому будинку [ADDRESS] , в якому вони наразі проживають разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми, ведуть господарство та разом з позивачем [PERSON] виконують необхідні поточні ремонти. З 2005 року і по теперішній час, будь-якої інформації від братів [PERSON] та будь-яких інших родичів померлої [PERSON] , не надходило. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] належною їм кожному по 1/3 частини спірного будинку не користуються, комунальні послуги не сплачують, будь-які будівельні, ремонтні роботи по утриманню будинку не здійснюють. Востаннє позивач з відповідачами спілкувався у січні 2005 року під час поховання матері та засобом мобільного зв`язку - у 2010 році . На теперішній час, спірним будинок користується позивач [PERSON] . [PERSON] наголошує на тому, що він з 2005 року добросовісно заволодів чужим майном (2/3 частками), продовжує відкрито та безперервно користуватися ним понад 10 років, в якому зробив ремонт, підключив водопостачання до будинку та облаштовував інші необхідні зручності, обробляє земельну ділянку, та інші роботи необхідні для утримання житлового будинку та його прибудинкової території, в зв`язку з чим, у відповідності до ч.1\~ст.\~344\~ЦК України набув право власності на спірне майно за набувальною давністю. В судовому засіданні також були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які показали, що в спірному будинку наразі проживають дочка позивача [PERSON] [PERSON] , її чоловік та двоє неповнолітніх дітей, які користуються цим будинком. Позивач [PERSON] постійно здійснює ремонт в будинку, провів водопостачання, зробив каналізацію, обробляє земельну ділянку, обрізає дерева. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] востаннє були на похоронах матері у 2005 році, дякували [PERSON] за те, що останній доглядав матір до дня її смерті. Зокрема останні повідомили, що їм не потрібен будинок та наміру повертатися в Україну вони не мають, а тому надали свій дозвіл брату [PERSON] на проживання у вказаному житловому будинку. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Зі змісту ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, у відповідності до\~ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі\~ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила\~ст. 344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що\~Цивільний Кодекс України\~набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми\~ст. 344 ЦК України\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4\~ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року. Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17 та від 22.02.2021 року у справі № 607/21758/19 висловила правову позицію з правовідносин за набувальною давністю. Так, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 Цивільного кодексу України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Таким чином, враховуючи відкритість та безперервність володіння позивачем [PERSON] 2/3 частинами спірного житлового будинку, суд приходить до висновку, що позивачем доведена добросовісність заволодіння зазначеним майном, ув`язку з чим вимоги є обґрунтованими. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню, з урахуванням технічних характеристик нерухомого майна, у відповідності до технічної документації та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю вини відповідачів, судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved