Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

28 червня 2024 позивачі звернулись до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області із вищезазначеним позовом, в якому просили стягнути з відповідача ТДВ СГ «Оберіг» : 1) на користь [PERSON] (матері загиблого), - 228720,00 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, - 40200, 00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, 80218,62 грн. - пені за порушення строків виплати страхового відшкодування, 8404,70 грн. інфляційних збитків у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування, 7217,66 грн. 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування 2) на користь [PERSON] - 10880,00 грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання, 3245,50 грн. - пені за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування, 340,04 грн. - інфляційних збитків у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування, 291,01 грн. 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на наступне. 28 лютого 2023 року в селищі Богородчани відбулася дорожньо-транспортна пригода водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «AUDI», д.н.з. [NUMBER] , здійсним наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , внаслідок якої пішохід [PERSON] , від отриманих тілесних ушкоджень загинув. Згідно з висновком експерта №128 від 30 червня 2023 року смерть [PERSON] настала від поєднаної закритої тупої травми грудної клітини та її органів, органів черевної порожнини та поза очеревинного простору з множинними переломами кісток скелету, забоями та розривами внутрішніх органів, крововиливами в плевральні та черевну порожнини, яка ускладнилась тяжким травматичним шоком. Враховуючи характер, локалізацію тілесних ушкоджень, дані матеріалів кримінального провадження, дані висновку експерта №52 медико-криміналістичної експертизи одягу [PERSON] слід думати, що тілесні ушкодження утворились внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (ДТП). За вказаним фактом ДТП слідчим управлінням ГУНП в Івано-Франківській області, були внесені відомості до ЄРДР за №12023090000000123 від 01 березня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В подальшому згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31 липня 2023 року вказане кримінальне провадження було закрито в зв`язку з відсутністю в діях водія транспортного засобу марки «AUDI», [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «AUDI», д.н.з. [NUMBER] станом на дату настання ДТП була забезпечена в ТДВ "СГ "Оберіг" за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР-3626329. Зважаючи на те, що станом на час вищезазначеної ДТП відповідальність водія , була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, позивачі просять стягнути заподіяну матеріальну та моральну шкоду саме зі страхової компанії з посиланням на ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України. Так, позивачі надіслали відповідачу повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами, а саме на користь [PERSON] : 241 200,00 грн. - страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, для пенсіонерки матері; 80 400,00 грн. - страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи; на користь [PERSON] : 10 880,00 грн. - страхового відшкодування понесених витрат на поховання. Вказані документи відповідач отримав 25 квітня 2023 року. 22 березня 2024 року ТДВ «СГ «Оберіг» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 40 200,00 грн. на підставі акту №42739/1 від 22 березня 2024 року. 28 березня 2024 року страхове відшкодування у розмірі 40 200,00 грн. було сплачено відповідачем на реквізиті вказані у заяві. Однак станом на дату написання позовної заяви, відповідач так і не здійснив виплату страхового відшкодування у повному обсязі. Позивачі вважають, що відповідач безпідставно та всупереч положенням діючого законодавства не сплатив у повному обсязі належне страхове відшкодування, чим порушив права і законні інтереси позивачів, саме тому звернулися до суду та просять позов задовольнити. 28 червня 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Богородчанського районного суду Івано-Франківської області визначено головуючого з розгляду даної справи (а.с.87). 28 червня 2024 року ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області зазначена позовна заява прийнята до розгляду , відкрито провадження, прийнято рішення про проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження (а.с.88). 16 серпня 2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому страхова компанія просить відмовити в задоволенні позову через його безпідставність. Так, не оспорюючи наведені позивачами обставини справи, відповідач стверджує, що 25 квітня 2023 року в розпорядження ТДВ "СГ "Оберіг" було отримано повідомлення про ДТП, заяву про виплату страхового відшкодування від 21 квітня 2023 року. У відповідь на дані документи ТДВ "СГ "Оберіг" було направлено запит до Національної поліції України з проханням про надання документів, котрі підтверджували б настання події. У відповідь на запит було отримано розширену довідку про ДТП №3023060712412324. У свою чергу, ТДВ "СГ "Оберіг" було направлено запит на адресу представника позивачів про зупинення строків для прийняття рішення у справі у відповідності до п.36.2. ст.36 Закону № 1961-IV до моменту отримання вироку суду про ДТП або постанови про закриття кримінального провадження. Також, запит був мотивований відсутністю документів в матеріалах страхової справи, а саме: фіскального чеку (відривної квитанції з розрахункової книжки) / квитанції до прибуткового касового ордеру, що підтверджує витрати, які були понесені у зв`язку з похованням померлого; договір про надання ритуальних послуг з поховання померлого; оригінал свідоцтва про смерть; документи які підтверджують доходи померлого за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік; документи, що підтверджують розміри призначених пенсій, які надані як утриманцям внаслідок втрати годувальника. Однак відповіді на такий запит Відповідач не отримав. В подальшому, 02 січня 2024 року за вх.№0201-26 ТДВ "СГ "Оберіг" було отримано заяву про долучення документів, а саме постанови про закриття кримінального провадження. На цю заяву ТДВ "СГ "Оберіг" було направлено повторний запит за вих. № 1001-10 від 10 січня 2024 року про надання документів за вищевказаними п`ятьма пунктами. Однак, всі перелічені запити ТДВ "СГ "Оберіг" були проігноровані стороною позивача, жодних документів надано не було, що позбавило відповідача можливості прийняти вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування. Разом із тим, направляючи адвокатський запит від імені відповідача на адресу Богородчанської селищної ради з метою підтвердження факт видання довідки було також отримано інформацію, що у [PERSON] наявний ще один син - [PERSON] . Вважають, що стороною позивачів приховуються відомості щодо кола споріднених осіб до загиблого, що унеможливлює Відповідачу прийняти вмотивоване рішення щодо належного розміру страхового відшкодування. Отже, позивачі через свого представника звернулися до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок ДТП, яка мала місце 28 лютого 2023 року, однак всіх документів на підтвердження власних вимог не подали, внаслідок чого рішення про виплату страхового відшкодування в частині заявлених вимог не розглядалося та не приймалося з огляду на неможливість проведення належного страхового розслідування. В матеріалах справи немає визначених законодавством документів, а тому у відповідача не настав строк для здійснення страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Постановою про закриття кримінального провадження від 31 липня 2023 року було встановлено, що ДТП сталася саме з вини пішохода [PERSON] , у зв`язку з порушенням ним Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року (надалі - ПДР), а саме: п. 4.1.; 4.4.; 4.14. а), г). Так, зазначеною постановою про закриття кримінального провадження від 31 липня 2023 року встановлено, що за наслідками складання судово-токсикологічної експертизи в крові пішохода [PERSON] виявлений етиловий спирт в концентрації 4,1% проміле, що при житті могло відповідати тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння. В даному документі вичерпно встановлено поєднання порушення пунктів вимог ПДР в частині забезпечення безпеки руху із перебуванням потерпілої особи в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, у постанові зазначено, що потерпілий в момент ДТП, перебував на дорожньому полотні в лежачому положенні, що доводить те, що загибла особа не могла контролювати себе, реагувати на зміну обстановки. Як наслідок, вищенаведена інформація, що викладена в документі, доводить факт грубої необережності зі сторони потерпілої особи [PERSON] , а для водія «AUDI», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] - факт непереборної сили. Відповідач мав обгрунтоване право взагалі відмовити у виплаті страхового відшкодування позивачеві, зважаючи на те, що у постанові про закриття кримінального провадження від 31 липня 2023 року встановлено: факт неможливості водія транспортного засобу марки «AUDI», д.н.з. [NUMBER] уникнути ДТП; факт відсутності вини в діях водія транспортного засобу марки «AUDI», д.н.з. [NUMBER] ; факт перебування загиблої особи у лежачому положенні на дорожньому полотні, що взагалі може бути розцінено, як намір вчинити суїцид; факт вини загиблої особи у провокуванні ДТП, що було поєднано із перебуванням ним в стані сильного алкогольного сп`яніння. Однак, усвідомлюючи поточну ситуацію в Україні, а також негативні наслідки для [PERSON] після ДТП, ТДВ "СГ "Оберіг" було прийнято компромісне рішення про виплату страхового відшкодування у відповідному розмірі. На підтвердження статусу утриманця загиблої особи, позивач [PERSON] не надала жодного належного та допустимого документу. Відтак, наразі відсутні будь-які належні та достовірні докази на підтвердження статусу утриманця у загиблої особи - годувальника. При цьому, надана довідка Богородчанської селищної ради є недопустимим доказом у справі, оскільки вказані у ній відомості жодним чином не підтверджені. Більш того, до довідки не долучено акту скликаної комісії для підтвердження факту перебування позивача на утриманні, хто входив до такої комісії, які дії були вчинені аби дійти висновку про наявність/відсутність підстав для визнання Позивача утриманцем загиблої особи. Таким чином, ТДВ "СГ "Оберіг" переконане, що подана довідка Богородчанської селищної ради є неналежним, недостатнім та недопустимим доказом у справі. Що стосується акту про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 21 березня 2023 року, такий документ є недопустимим доказом у справі з огляду на те, що його було складено самим представником позивачів, про що вказано у лівому нижньому куті сторінки, а також такий акт не містить ФІО особи, що його складала, власноручний підпис. Разом із тим, даний документ є неповним, адже в правому нижньому куті вказано, що це тільки шоста з сімнадцяти сторінок цільного документу. ТДВ "СГ "Оберіг" вважає, що у випадку дійсної наявності підстав для виплати страхового відшкодування за втрату годувальника, така сума відшкодування має поділена рівнозначно на 36 (тридцять шість) календарних місяців. На підтвердження начебто понесених витрат на поховання [PERSON] , стороною позивачів було надано такі документи: товарний чек №232 від 01 березня 2023 року; накладна №232 від 01 березня 2023 року; рахунок-фактура №232 від 01 березня 2023 року. Вищевказані документи на думку представника відповідача не є належними, допустимими та достовірними доказами заявленого факту понесення витрат на поховання, оскільки ці документами, складені з порушенням вимог Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", адже згідно ст.3 Закону, суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через РРО або ПРРО. Крім того, зазначені документи не відповідають обов`язковим вимогам Наказу Міністерства фінансів України №13 від 21.01.2016 року "Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми № ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)". Відсутній договір-замовлення із зазначенням його Сторін для реалізації права на написання рахунку-фактури №232 від 01.03.2023 року; відсутній акт приймання-передачі наданих послуг до рахунку-фактури №232 від 01.03.2023 року, котрий за своєю суттю являється документом, який фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником за кількістю та якістю. Тому, в цій частині заявлених позовних вимог у виплаті страхового відшкодування, слід відмовити у зв`язку із неналежним обґрунтуванням заявлених позовних вимог. Представник позивачів не обґрунтував розмір штрафних санкцій належними та достовірними доказами у справі та розрахунок проведений із численними помилками. ТДВ "СГ "Оберіг" не є завдавачем шкоди, а як страховик забезпечує страхування відповідальності водіїв транспортних засобів перед третіми особами та у разі настання страхових випадків - здійснює виплату страхового відшкодування на користь третіх осіб. Обсяг відповідальності страховика за завдану шкоду перед третіми особами врегульовано положеннями Закону № 1961-IV, а відтак, стягнення із відповідача відшкодування в рамках загальних положень Цивільного кодексу України є неправомірним. Посилання на те, що права позивачів порушені із моменту настання ДТП є безпідставними по відношенню до відповідача, який не є завдавачем шкоди, а приймає рішення про виплату страхового відшкодування на підставі вимоги майнового характеру - заяви про виплату страхового відшкодування, до котрої долучені належні та достовірні документи на підтвердження таких вимог. Тому, відповідальність за договором страхування у ТДВ "СГ "Оберіг" може виникнути лише за наслідками порушення законодавчо встановлених строків з розгляду заяви про виплату страхового відшкодування та долучених до неї документів. В діях відповідача відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, оскільки відповідно до абз.4 п.36.2 статті 36 Закону № 1961-IV не настав день виконання зобов`язання, а страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Вважають, що строк для прийняття рішення не настав, а отже, позовні вимоги до ТДВ "СГ "Оберіг" є неправомірними, та нарахування штрафних санкції за начебто невиплату страхового відшкодування є безпідставним та необґрунтованим. На думку відповідача, заявлений розмір витрат на правову допомогу не співмірний зі складністю справи та витраченим обсягом роботи, часом задля підготовки до звернення до суду для подальшого захисту. Таким чином, станом на дату розгляду даного спору права позивачів не були порушені, а ТДВ "СГ "Оберіг" не було прострочено виконання свого обов`язку зі здійснення страхового відшкодування, тому позов подано передчасно. Вважають, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій позивачів, а тому просять покласти судові витрати, пов`язані з розглядом справи на позивачів. Просили відмовити позивачам у задоволенні заявлених ними до відповідача, позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року було закрито підготовче провадження та справа була призначена до судового розгляду по суті. Вислухавши представника позивачі та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 10 лютого 2023 року ТДВ "СГ "Оберіг" , укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховий поліс АР 3626329, строк дії договору з 11 лютого 2023 року по 10 лютого 2024 року (а.с.63,64), по відношенню до транспортного засобу марки «AUDI», д.н.з. [NUMBER] . 28 лютого 2023 року в селищі Богородчани Івано-Франківського району Івано-Франківської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу «AUDI», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої було скоєно наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Як вбачається із долученої до матеріалів справи копії постанови про закриття кримінального провадження від 31 липня 2023 року (а.с.76-81) прийнятої старшим слідчим з ОВС відділу розслідувань злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області, кримінальне провадження було закрито в зв`язку з відсутністю в діях водія транспортного засобу марки «AUDI», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вищезазначеною постановою про закриття кримінального провадження встановлено, що ДТП сталася з вини пішохода [PERSON] , у зв`язку з порушенням ним Правил дорожнього руху України, а саме: п. 4.1.; 4.4.; 4.14. а), г). У відповідності до вимог п.4.1. ПДР, Пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку. Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому - по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху. Отже, згідно вимог п.4.4. ПДР, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху. Слід зазначити, що п.п. а), г) п. 4.14. ПДР, пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження. В постанові зазначено, що потерпілий в момент ДТП, перебував на дорожньому полотні в лежачому положенні та що за наслідками складання судово-токсикологічної експертизи в крові пішохода [PERSON] виявлений етиловий спирт в концентрації 4,1% проміле, що при житті могло відповідати тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння. Дії потерпілого [PERSON] знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманням ним тілесних ушкоджень, в результаті яких настала його смерть та приймаючи до уваги те, водій [PERSON] в даній дорожній ситуації не мав технічної можливості запобігти ДТП, в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України. Судом також встановлено, що загиблий [PERSON] доводився сином позивачці [PERSON] , [INFO] (а.с.65). Згідно довідки Богородчанської селищної ради №Б/292 від 11 квітня 2023 року, підтверджують факт перебування на утримані у загиблого внаслідок ДТП 28 лютого 2023 року [PERSON] , його матері пенсіонерки [PERSON] , [INFO] (а.с.75). Відтак, позивач [PERSON] є особою, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди та допомоги по втраті годувальника у зв`язку зі смертю сина - потерпілого [PERSON] 21 квітня 2024 року адвокатом Гіщинським І.Ю. в інтересах [PERSON] на адресу ТДВ "СГ "Оберіг" направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду з додатками (а.с.69). Також, 21 квітня 2023 року адвокатом Гіщинським І.Ю. в інтересах [PERSON] , [PERSON] подано заяви про виплату страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 80400 грн., виплату пов`язану із втратою годувальника у розмірі 241200 грн., витрат на поховання у розмірі 10880 грн. з відповідними додатками (а.с.70,71,72). Згідно платіжної інструкції №8636 від 28 березня 2024 року [PERSON] отримала від відповідача страхове відшкодування, згідно страхового акту 342739/1 від 11 січня 2024 року у розмірі 40200 грн. (а.с.53). У зв`язку з відмовою страховика виплатити решту страхового відшкодування та моральної шкоди позивачі звернулася до суду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Що стосується вини в діях загиблого потерпілого, то необхідно зазначити наступне. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Згідно з ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Отже, лише наявність однієї з цих двох обставин (непереборної сили або умислу потерпілого), внаслідок яких було завдано шкоди, виключає відповідальність за завдану шкоду особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 зазначено, що у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Позивач [PERSON] не була учасниками ДТП, а звернулася до суду з позовом до відповідача, як страховика забезпеченого транспортного засобу про відшкодування шкоди, заподіяної смертю її сина, з підстав, передбачених пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV. Крім того, суд не вбачає обставин, які свідчили б про те, що потерпілий [PERSON] передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. З врахуванням наведених норм права відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження щодо нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Аналогічний правовий висновок викладено і в постанові Верховного Суду від 26.04.2022 року в справі № 184/1641/20-ц. Згідно з статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-IV). Згідно з статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ч.1 ст. 21 Закону №1961-IV) . Відповідно до статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Стаття 27 Закону №1961-IV до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (пункт 27.1). За пунктом 27.3 статті 27 Закону №1961-IV страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Пунктом 27.5 ст. 27 Закону №1961-IV передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до ст. 27.2. Закону №1961-IV страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентованої виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, і встановлених законом на день настання страхового випадку. За ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, якщо чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів (ч.ч. 2-3 ст. 1200 ЦК України). Матеріали справи не містять та судом не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого. За змістом ч.1 ст. 1200 ЦК України для з`ясування, чи має особа право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого, має правове значення чи є вона непрацездатною та чи перебувала на утриманні потерпілого або мала на день його смерті право на одержання від нього утримання. Позивачка [PERSON] [INFO] , на час загибелі її сина досягла пенсійного віку, отримувала пенсію за віком, а отже, була непрацездатною особою, проживала разом з сином та мала право на одержання від нього утримання. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки перебували на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання. Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18); від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц (провадження № 61-20355св19); від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц (провадження № 61-320св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20 (провадження № 61-7108св21), від 01 березня 2023 року у справі № 279/1688/22 (провадження № 61-11284св22). Позивачка, будучи непрацездатною, мала на день смерті сина право на одержання від нього утримання, а отже, має право на страхове відшкодування шкоди, завданої смертю її сина. За змістом частини 3 ст. 1193 ЦК вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Згідно ст. 8 Закону України «Про Держбюджет на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 05 червня 2023 року складав 6700 грн. Відтак розмір страхового відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, що підлягає виплаті відповідачем позивачці [PERSON] складає 241200 грн. (6700 грн. х 36). Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї. За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Позивачці [PERSON] завдано моральної шкоди, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина, порушенням укладу їх життя, погіршенням її фінансового стану. Факт загибелі сина є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачки, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. З урахуванням викладеного, та часткової виплати відповідачем моральної шкоди слід стягнути моральну шкоду з відповідача на користь потерпілої у розмірі 40 200 грн. Відтак відшкодуванню на користь позивачки [PERSON] з урахуванням заявлених вимог підлягає стягненню 228 720 грн. завданої втратою годувальника та 40 200 грн. моральної шкоди, що не перевищує ліміт відповідальності відповідача згідно полісу за шкоду завдану життю та здоров`ю у розмірі 320 000 грн. Крім того, підлягає стягненню із відповідача на користь позивача [PERSON] понесені нею витрати на поховання [PERSON] у розмірі 10 880 грн. Так, [PERSON] на підтвердження вказаних обставин було надано суду такі документи: товарний чек №232 від 01 березня 2023 року; накладна №232 від 01 березня 2023 року; рахунок-фактура №232 від 01 березня 2023 року. Вищевказані документи на думку суду є належними, допустимими та достовірними доказами заявленого факту понесення витрат на поховання, а тому відповідно до положень пунктом 27.4 статті 27 Закону №1961-IV, вони підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] . Щодо стягнення на користь позивачів пені та інфляційних збитків, 3 % річних передбачених ст.625 ЦК України за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування, суд приходить до наступних висновків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Пунктом 36.2 статті 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. За частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах. Відтак, судом установлено, відповідно до страхового акту №42739/1 від 22 березня 2024 року, відповідачем прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 40 200 грн.(а.с.54). Про що повідомлено позивача Бернацьку листом від 28 лютого 2023 року (а.с.31). Відповідно до платіжної інструкції №8636 виплата здійснена [PERSON] 28 березня 2024 року (а.с.53). Відповідні заяви позивачів на вказані виплати в матеріалах справи відсутні. Разом з цим, відповідно до заяв від 21 квітня 2024 року адвокатом Гіщинським І.Ю. в інтересах [PERSON] на адресу ТДВ "СГ "Оберіг" направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду з додатками. Також, 21 квітня 2023 року адвокатом Гіщинським І.Ю. в інтересах [PERSON] , [PERSON] подано заяви про виплату страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 80400 грн., виплату пов`язану із втратою годувальника у розмірі 241200 грн., витрат на поховання у розмірі 10880 грн. з відповідними додатками. Відомості про дати отримання цих заяв відповідачем в матеріалах справи відсутні. Таким чином відповідачі не довели належними доказами той факт, що у відповідача перед ними виникли боргові зобов`язання та час їх виникнення. Натомість позивачі 28 червня 2024 року звернулись із позовом до суду. Суд вважає, що з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення з ТОВ «Страхова компанія» Оберіг» на користь позивачів страхового відшкодування, у страховика настане строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд враховує, що на момент звернення позивачів до суду з позовом між ними та ТОВ СК «Оберіг» не виникло боргових зобов`язань, оскільки ці обставини позивачами не було доведено, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою статті 625 ЦК України і як наслідок, у страховика настав строк для такої виплати, що надає можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання. Ураховуючи наведене, суд вважає, що у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому такий строк розпочинається з моменту набрання законної сили рішенням суду ухваленим у цій справі, в частині стягнення з відповідача на користь позивачів страхового відшкодування. Позивачі звільнені від сплати судового збору. Відтак відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати, які підлягали сплаті при подачі позовної заяви у розмірі 4 197 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial