Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

16 квітня 2021 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування позову зазначено, що за відповідно до свідоцтва про придбання майна з електронних торгів від 23.02.2021 року, позивачу на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яку реалізовано в рахунок боргу в рамках виконавчого провадження № 61897698. На даний момент в квартирі зареєстрована колишня власниця житла [PERSON] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно даних Державного реєстру нерухомого майна, відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , де вона з дитиною були зареєстровані до 29.09.2020 року, тобто до відкриття виконавчого провадження. Отже, реєстрацію місця проживання у спірній квартирі було проведено з метою уникнення примусової реалізації майна та подальшого задоволення вимог кредитора. При цьому, відповідач добровільно не звільняє належну позивачу квартиру, перешкоджає позивачу у реалізації її права, як законного власника нерухомого майна, на користування, розпорядження майном. З урахуванням наведеного, позивач просить: визнати [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , 2010 р.н., такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселити їх з квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області від 07 червня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 25 серпня 2021 року відповідач [PERSON] подала до Краматорського міського суду Донецької області відзив на позовну заяву в якому просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що позовні вимоги не визнає, вважає, що електронні торги на яких позивач придбала належну їй квартиру проведені з порушенням вимог чинного законодавства, а тому [PERSON] має намір їх оскаржити в судовому порядку. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 27 січня 2022 року зупинено провадження по цивільній справі №234/5017/21 до набрання законної сили рішення у цивільній справі №234/17441/21 за позовом про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акта про проведення електронних торгів, свідоцтва про право власності. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Згідно з позицією Ради суддів України, викладеній у рішенні від 05.03.2023 року та на засіданні 17.08.2023 року, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. 31 травня 2024 року цивільна справа № 234/5017/21 надійшла до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2024 року для її розгляду визначено суддю Журавель Т.С. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2024 року цивільну справу № 234/5017/21 направлено за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 02 вересня 2024 року цивільна справа цивільна справа № 234/5017/21 надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2024 року для її розгляду визначено суддю\~Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 03 вересня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2024 року відкладено судове засідання та визнано обов`язковою явку представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради. Представник позивача в судовому засіданні 07.03.2025 року заявила про відмову позивача від позовної вимоги про виселення [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , 2010 р.н., з квартири [ADDRESS] , яку прийнято судом. В подальшому позивач та її представник у судове засідання не з`явились, натомість представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. В подальшому, відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надали, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням позиції відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, натомість подала заяву про розгляд справи без її участі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О, відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження» та на підставі акта про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Літвіненком О.В. посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири [ADDRESS] , придбана [PERSON] . [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири [ADDRESS] , що раніше належала [PERSON] . Дане свідоцтво видано 23.02.2021 року та зареєстровано в реєстрі за № 720, Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним номером 245573837 від 23.02.2021 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1222611314129), 23.02.2021 року зареєстровано за [PERSON] , підстава для державної реєстрації: свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 720, виданий 23.02.2021 року, видавник: Костенко С.О., приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Донецької області. Відповідно до Довідки № 8806 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24.02.2021 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Листом Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської ради від 17.03.2021 року № 28/01.1-25/677, на заяву [PERSON] від 02.03.2021 року повідомлено, що станом на день реєстрації місця проживання 29.09.2020 року квартира за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] , а реєстрація місця проживання останньої та її малолітньої дитини [PERSON] у вищезазначеній квартирі була здійснена на підставі п. 18 Правил реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України \~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до \~ст. 316 ЦК України \~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі ст.346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Видами негаторного позову, пред`явленого з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання належним йому житловим приміщенням, є позови про виселення та про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно з вимогами, установленими ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Отже, усталеним є підхід в застосуванні ст. 19 СК України, який полягає у тому, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору, оскільки орган опіки та піклування має повноваження встановлювати відомості, одержані у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні тощо. Вказані висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 12.10.2022 у справі № 559/1215/19 (провадження № 61-8348св22). Відповідно до наданого третьою особою висновку від 01.03.2025 року № 01-49/523, орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважає недоцільність визнання [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з адреси: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] зареєстрували своє місце проживання в спірній квартирі 29.09.2020 року, тобто після відкриття виконавчого провадження № 61897698 , в рамках якого 08.12.2020 року проведено електронні торги з реалізації спірного нерухомого майна Згідно інформації з офіційного веб-сайту ДП «Сетам» за номером лоту 459352, який опубліковано 18.11.2020 року (https://setam.net.ua/auction/453757), у вкладці «Характеристика лоту» зазначено, що відповідно до довідки № 21720 за вказаною адресою неповнолітніх осіб не зареєстровано. Також суд бере до уваги, що в момент реалізації на електронних торгах спірного нерухомого майна та пред`явлення даного позову, відповідач з 2000 року мала у власності інше житло - 1/3 частка квартири [ADDRESS] . При цьому, 20.08.2024 року відповідач укладала Договір дарування однієї третьої частки квартири, реєстраційний №1-1512, за яким реалізуючи своє право як власника, відчужила належну їй частку нерухомого майна, шляхом безоплатної передачі у власність [PERSON] , [INFO] . Наведене вказує на те, що під час вирішення спору в судовому порядку, відповідачем штучно створюються умови, наявність яких будуть слугувати підставами для ухвалення рішення на її користь. Такі дії не вказують на фактичну відсутність у відповідача та її дитини іншого житла, однак направлені на перешкоджання об`єктивно вирішити існуючий цивільний спір. Під час розгляду справи судом також встановлено, що відповідач та її неповнолітній син, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану, з червня 2022 року проживають за кордоном, що також підтверджується висновком органу опіки та піклування, якому відповідач [PERSON] надавала пояснення. З огляду на вказане, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, а його доводи викладені виключно зі слів відповідача [PERSON] .. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що\~стаття 391 ЦК України\~визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Після придбання позивачем спірної квартири на електронних торгах, відповідач [PERSON] втратила право власності на дане нерухоме майно. При цьому, відповідач та її неповнолітня дитина зареєстровані у спірній квартирі, однак не проживають в ній й не сплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, що порушує права позивача щодо вільного володіння та розпорядження своїм майном й додатково покладає тягар нести додаткові витрати по утриманню належного їй нерухомого майна. Доказів зворотного, в ході розгляду справи відповідачем не надано. З урахуванням наведеного, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторони відповідача, встановлено, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] , 2010 р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2011 року, остаточне 10.05.2011). Судом висвітлено істотні аспекти доводів сторін та не надається детальна відповідь інші аргументи, наведені сторонами, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами у справі, не впливають на вищезазначені висновки суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрем, авитрати на професійну правничу допомогу. За звернення до суду з позовною заявою у відповідності до вимог\~ЗУ «Про судовий збір», позивачем були понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 908 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь позивача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 908 гривень.

Outcome: approved