Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, пені, 3 відсотків річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики, який було посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М. Згідно п. 1. Договору сума позики становить 154 000 грн. Грошові кошти були передані позивачу до підписання договору. Факт отримання грошових коштів підтверджується підписами у договорі. Відповідно до п. 3.1 остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений не пізніше 15 липня 2024 року. Незважаючи на умови договору у встановлені строки грошові кошти у сумі 154 000 грн. повернуто позивачу не було. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 154 000 грн, пеню в розмірі 19 940,23 грн., 3 % річних 2285,21 грн. та інфляційні втрати в розмірі 11403,49 грн. Ухвалою судді від 30 січня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, правом на подання відзиву не скористався. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що 29 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики, який було посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А.М. Згідно п. 1. Договору сума позики становить 154 000 грн. Грошові кошти були передані позивачу до підписання договору. Факт отримання грошових коштів підтверджується підписами у договорі. Відповідно до п. 3.1 остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснений не пізніше 15 липня 2024 року. Станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання зі сплати боргу не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга цієї статті). Як свідчать матеріали справи, на підтвердженням укладання договору позики, позивач надав договір позики від 29 серпня 2023 року, в п. 4.1 якого підтверджено отримання [PERSON] коштів від [PERSON] в розмірі 154 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу. Щодо вимог про стягнення пені, 3 відсотків річних та інфляційного збільшення, слід зазначити наступне. Так, позивач просив стягнути пеню в сумі 19 940,23 грн., 3% річних в сумі 2285,21 грн. та інфляційне збільшення в сумі 11 403,49 грн. за період з 17 квітня 2024 року по 13 січня 2025 року. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваних грошових коштів, належними до сплати кредиторові. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А відтак, враховуючи вищевикладене вимоги про стягнення пені, 3 відсотків річних та інфляційного збільшення задоволенню не підлягають. У порядку статті 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 1567,53 грн. (1910,06/100%*82,07%). Разом з тим, питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 270 ЦПК України.

Outcome: partial