Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 7 510 (сім тисяч п`ятсот десять) доларів США та 3 % річних у розмірі 669,18 доларів США, всього 8 179,18 доларів США, а також судовий збір в розмірі 3 119,62 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Позивач зазначає, що у березні 2021 року до неї звернулась [PERSON] з проханням надати їй кошти в борг для погашення кредиту на квартиру [ADDRESS] , у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США. Вказує, що 12 березня 2021 року передала відповідачці кошти, про що остання написала розписку, у відповідності до якої мала повернути гроші не пізніше 01 жовтня 2021 року. Окрім цього зазначає, що в жовтні 2021 року позивачка звернулася до відповідачки з проханням повернути борг, але відповідачка повідомила, що не може повернути борг у зв`язку з відсутністю коштів. Також, позивач наголосила, що 04 травня 2023 року відповідач перерахувала на її банківську картку суму коштів у розмірі 2 490,00 доларів США. Таким чином, позивач наполягає, що відповідач має непогашену заборгованість за договором позики, яка в загальному розмірі складає 8 179 грн., з яких: 7510 доларів США основна сума боргу; 476,71 доларів США 3 % річних за період з 02.10.2021 по 04.05.2023; 192,47 доларів США - 3% річних за період з 05.05.2023 по 11.03.2024. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 19.03.2024 цивільну справу передано в провадження судді Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М. Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 28 травня 2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Єфанова С.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що розписка від 12.03.2021 не підтверджує факт існування договору позики та не замінює собою це поняття, оскільки це різні за визначенням документи, які мають на меті кожен своє, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, що й підтверджує про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди. Окрім цього вказав, що відповідач частково погасила борг, а саме: 21.10.2021 здійснила переказ на карту [PERSON] в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., що на день оплати становить 190,78 доларів США; 11.02.2022 в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., що на день оплати сановить179.36 доларів США; 11.02.2022 у розмірі 5010 (п`ять тисяч десять) грн., що на день оплати становить 179.72 доларів США, та 30 000 (тридцять тисяч) грн. готівкою у той період, що складає 1070,00 доларів США, що в свою чергу зменшує заборгованість з 7510,00 доларів США до 5890,00 доларів США. 17 вересня 2024 року представником позивача Драюк І.В. подано відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримала та заперечила проти доводів представника відповідача з підстав, зазначених у позові. 28 січня 2025 року представником позивача Драюк І.В. подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 7510 (сім тисяч п`ятсот десять) доларів США та 3 % річних у розмірі 669,18 доларів США, а всього 8179,18 доларів США, а також судовий збір в розмірі 3119,62 грн. та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 19 березня 2025 року та занесеною до протоколу судових засідань, відмовлено представнику позивача адвокату Драюк І.В. у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. У судовому засіданні представники позивача Драюк І.В. та Данилов Ю.В. позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Єфанов С.Ю. просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи в межах поданих доказів, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики у вигляді розписки про отримання грошових коштів в борг, відповідно до якої [PERSON] , розпискою підтвердила, що до її підписання, отримала від [PERSON] , у борг грошову суму в розмірі 10\~000 (десять тисяч) доларів США, та зобов`язується повернути грошові кошти не пізніше 01 жовтня 2021 року. Також встановлено, що згідно копії підтвердження переказу від 04.05.2023 відповідачем на рахунок позивача було переведено 2490 доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 12.03.2021 (референційний номер операції 3592354625403879). Вказані обставини визнаються та не заперечуються обома сторонами по справі. У судовому засіданні 08.04.2025 представником позивача адвокатом Драюк І.В. було надано, а судом оглянуто оригінали розписки від 12.03.2021 та долучено до матеріалів справи. За змістом ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.ч. 1, 2 ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 755/7216/21 (провадження № 61-1307св23): «Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов. За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.» Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047\~ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року в справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14». При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст.\~204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем у справі факт підписання боргової розписки не оспорюється, наявна в матеріалах справи копія розписки під сумнів не ставиться, обставина неповернення визначеної в них суми коштів не заперечується. Відповідач у справі факт наявності у позивача оригіналу відповідної розписки не спростував. У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року за № 760/22898/20 зроблено висновок: «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, у справах про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що розписка від 12 березня 2021 року підтверджує факт виникнення у [PERSON] зобов`язання зі сплати коштів у розмірі 10 000, 00 доларів США до 01 жовтня 2021 року. Водночас відповідач [PERSON] не зверталась до суду із позовом про визнання боргової розписки від 12.03.2021 року недійсною та її не оспорювала. Сторони належним чином узгодили строк повернення боргу та відповідний розмір 10 000, 00 доларів США. Суд відхиляє доводи представника відповідача, стосовно того, що із розписки не вбачається укладення між сторонами саме договору позики. Як вбачається із дослідженої судом розписки, в ній зазначені дата написання розписки, прізвище ім`я та по батькові, паспортні дані та РНОКПП фізичної особи позичальника [PERSON] та прізвище, ініціали, паспортні дані та РНОКПП фізичної особи позикодавця [PERSON] , а також зазначені такі істотні умови договору як сума та строк позики. Також суд вважає недоведеним посилання представника відповідача на обставину про часткове погашення відповідачем [PERSON] суми боргу за розпискою від 12.03.2021 та, у свою чергу, зменшення заборгованості з 7510 доларів США до 5890,00 доларів США, оскільки, стверджуючи про здійснення відповідачем переказів на карту позивача: 21.10.2021 в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., що на день оплати становить 190,78 доларів США; 11.02.2022 в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., що на день оплати становить 179, 36 доларів США; 11.02.2022 в розмірі 5010 (п`ять тисяч десять) грн., що на день оплати становить 179, 72 доларів США, та 30 000 (тридцять тисяч) грн. готівкою у той період, що складає 1070,00 доларів США, належних та допустимих доказів на підтвердження переказу коштів в рахунок погашення боргу суду не надано. Враховуючи, що відповідач у встановлений розпискою термін грошові кошти позивачу не повернула, відтак, суд вважає доведеними та обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про стягнення із [PERSON] заборгованості у розмірі 7 500, 00 доларів США. Позивачем у справі, що є предметом розгляду, доведено обставини, на які вона посилалася на підтвердження своїх вимог в частині наявності підстав для стягнення заборгованості і його розміру. При цьому,\~відповідач доводів\~позивача про\~вказану суму\~заборгованості не спростувала, контррозрахунку не зробила, доказів, які б спростували визначений позивачем розмір заборгованості та/або її повного чи часткового погашення в ході судового розгляду справи не надала. При цьому, при винесенні рішення, суд бере до уваги, що зобов`язання між сторонами були визначені в доларах США. Про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Водночас, судом враховується, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) викладено правову позицію про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника (суми боргу в іноземній валюті з визначенням еквівалента суми боргу в національній валюті), внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. Разом з тим, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Частиною другою статті 625\~ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вбачається, що сума грошових коштів, за борговою розпискою від 12.03.2021, відповідачем не повернута, а відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, нарахованих на суму неповернутої заборгованості. Перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він здійснений арифметично вірно і не спростований відповідачем. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 669,18 доларів США підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 3 119,62 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо витрат на правничу допомогу. Згідно положень ч. ч. 1 4 ст.\~137\~ЦПК України витрати,\~пов`язані\~з правничою\~допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний\~опис робіт\~(наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним\~із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста\~статті 137 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст.\~141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст.\~134\~ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи представниками позивача, зокрема, долучено копії: ордеру від 09.08.2024 № 1417532, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 08.03.2024, укладеного між адвокатом Даниловим Ю.В. та [PERSON] ; додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 08.03.2024; актом виконання робіт від 03.04.2025 до додаткової угоди від 08.03.2024 до договору про надання правничої допомоги від 08.03.2024; детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Даниловим Ю.В. за договором від 08.03.2024. 17 лютого 2025 року представник відповідача подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Вказав, що заявлені позивачем до стягнення судові витрати є безпідставними та несправедливими, оскільки не відповідають критерію реальності та розумності, а тому вважає можливим відшкодування витрат в обсязі 4 000,00 грн. У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі №160/6899/20 зазначив про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved