Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

У липні 2024 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Державного Підприємства «Завод 410 ЦА», в якій остання просить: - стягнути з Відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за 2023 рік в сумі 485 211,60 грн, за 2024 рік в сумі 196 230,66 грн; - стягнути з Відповідача на її користь невиплачену компенсація за невикористану відпустку з 01.05.2023 по день звільнення 03.04.2024 в сумі 3 423,00 грн; - стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 214 920,42 грн. А всього просить стягнути з Відповідача на її користь 899 785,68 грн. У позові посилається, що [PERSON] , [INFO] працевлаштувалася на роботу на ДП «Завод 410 ЦА» на посаду радника Генерального директора. Відповідно до наказу №160/о від 03.04.2024 Позивач була звільнена з посади радника Генерального директора ДП «Завод 410 ЦА» за угодою сторін. Наказ останній виданий не був, але в трудовій книжці зроблений відповідний запис про звільнення, зазначена підстава внесення запису - наказ №160/о від 02.04.2024. На момент звільнення Позивачу не виплачена заробітна плата за період з 01.05.2023 по день звільнення, також не виплачена компенсація за невикористану відпустку за період з 01.05.2023 по день звільнення. На день пред`явлення позову до суду сума невиплаченої заробітної плати складає за 2023 рік - 485 211,60 грн., за 2024 рік - 196 230,66 грн, невиплачена компенсація за невикористану відпустку - 3 423,00 грн. Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 10.06.2024 - середньоденна заробітна плата Позивача становить 3 256,37 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2024 по 03.07.2024 (три місяці) (66 календарних дні * 3 256,37 грн.) становить 214 920,42 грн. Таким чином, сума остаточної заборгованості складає 899 785,68 грн. Враховуючи наведене просить суд позов задовольнити. 08.07.2024 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 09.07.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Сторонам було направлено копію ухвали від 09.07.2024, також Відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками, які останній отримав 17.09.2024, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. 06.08.2024 до суду від Відповідача надійшло клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву. 03.10.2024 до суду від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Відповідача заперечує проти задоволення позову. Так, наказом підприємства № 45 від 24 лютого 2022 року оголошено простій, наказом Підприємства № 46 від 24 березня 2022 року призупинено дію трудових договорів з 24 березня 2022 року з переважною більшістю працівників ДП «ЗАВОД 410 ЦА» до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. Фактично роботу Відповідача у нормальному режимі було припинено, і як наслідок, були відсутні грошові кошти на підприємстві. Крім того, зазначив, що Позивач в своєму позові посилається на ст. 117 КЗпП, відповідно до положень якої: у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 166 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Тобто для застосування відповідальності потрібна вина підприємства. Однак, відповідно до ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 173 КзпП України за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення строків сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Так, вказується, що в даному випадку в затримці розрахунку Позивача при звільненні не було факту вини Відповідача, оскільки мали місце обставини, які не залежали від його волі та, які унеможливлювали проведення розрахунку із Позивачем та полягали в наступному. Зокрема, звертається увага на те, що ДП «Завод 410 ЦА» здійснює господарську діяльність у відповідності до діючого законодавства України, зокрема, на виконання робіт з капітального ремонту, модернізації, переобладнання і технічного обслуговування літаків типу Антонов, завод має сертифікати міждержавного авіаційного комітету, український національний авіаційних властей, сертифікат відповідності російських авіаційних влад. Крім цього система якості заводу сертифікована за міжнародними стандартами серії ІSО, а також аерокосмічного комплексу AS/EN. З огляду на те, що виконуються роботи по ремонту військових літаків, завод має сертифікат стандарту НАТО - AQAP, а також ліцензію Міністерства промислової політики на ремонт військової авіаційної техніки. Також, зазначається, що ДП «Завод 410 ЦА» залучене до ремонту авіаційної техніки типу АН Повітряних сил Збройних сил України та підтримання її льотної придатності. У відзиві на позов вказується, що у зв`язку з введенням військового стану в Україні та у зв`язку з військовою агресією у підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність. А тому, зазначені обставини повністю виключають його вину в затримці проведення розрахунку при звільненні Позивача. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Судом встановлено, що Позивач 01 травня 2023 року на підставі наказу від 01 травня 2023 року № 332/о була прийнята на посаду радника Генерального директора ДП «Завод 410 ЦА». Наказом від 02 квітня 2024 року № 160/о «Про звільнення [PERSON] » звільнено [PERSON] з посади радника Генерального директора за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Позивачка, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначила про те, що Відповідачем їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 681 442,26 грн., а компенсація за невикористану відпустку становить 3 423,00 грн. Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, встановленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з довідки про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з травня 2023 року по квітень 2024 року, виданої Відповідачем вбачається, що на день звільнення [PERSON] нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 681 442,26 грн. Отже, заборгованість по заробітній платі Позивача становить 681 442,26 грн. Крім того, судом установлено, що Відповідач, надавши відзив до суду, не заперечував проти наявності заборгованості по заробітній платі перед Позивачем у вищевказаному розмірі, доказів виплати заборгованості не надав. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Відповідачем порушено трудові Позивача позивача щодо виплати належних сум при звільненні, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 681 442,26 грн. Підлягає задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3 423,00 грн, як така, що підтверджена матеріалами справи та не спростована відповідачем. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2024 року по 03 липня 2024 року, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частин першої, другої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що Відповідачем не були виплачені у день звільнення всі належні Позивачу суми при звільненні, тому вона має право на компенсацію майнових втрат в порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Водночас, положеннями статті 117 КЗпП України визначено, що обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Відповідач вказував, що в даному випадку в затримці розрахунку Позивача при звільненні не було його вини, оскільки мали місце обставини, які не залежали від його волі та, які унеможливлювали проведення розрахунку із Позивачем, а саме, у зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ в Україну Відповідач не міг здійснювати повноцінну господарську діяльність, оскільки його діяльність пов`язана із виконанням капітального та поточного ремонту авіаційної техніки, що мало наслідком відсутність коштів. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) викладено висновок, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів. Посилався Відповідач на те, що ДП «Завод 410 ЦА» звернулося до Київської торгово-промислової палати із заявою про засвідчення форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання обов`язків для суб`єкта господарювання за законодавчими та іншими нормативними актами України з метою засвідчення обставин непереборної сили. Разом з тим, на момент розгляду справи відповідачем не надано вказаного сертифікату. Накази Відповідача про оголошення простою підприємства та про призупинення дії трудових договорів з працівниками також не доводять обставин, викладених у відзиві, оскільки Позивачу з червня 2022 року по день звільнення нараховувалася заробітна плата, що свідчить про те, що ДП «Завод 410 ЦА» здійснював господарську діяльність, а Позивач виконувала покладені на неї трудові обов`язки. Інших доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин щодо неможливості підприємства проводити повноцінну господарську діяльність у зв`язку з введенням військового стану в Україні та у зв`язку з військовою агресією суду надано не було. Відтак, Відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП «Завод 410 ЦА» на дату звільнення Позивача з роботи як підстави для звільнення Відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України. Отже, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Згідно з абзацом четвертим пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивач, вірно обрахувала середньоденну заробітну плату, кількість робочих днів - 66 помножила на середньоденну заробітну плату. А тому, її розрахунок суд бере до уваги. Таким чином, підлягає стягненню на користь Позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 03 квітня 2024 року по 03 липня 2024 року в розмірі 214 920,42 грн (3 256,37 грн (середньоденна заробітна плата) х 66 (робочий день) = 214 920,42 грн). Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позову. Позивачем у даній справі судовий збір не сплачувався, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за подання позову про стягнення заробітної плати, та за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин - позивачі звільняються від його сплати. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи наведене, з огляду на те, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій Відповідача, з останнього на користь Держави Україна підлягає стягненню сума судового збору, а саме 8 997,86 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved