Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Романів І.Б. звернулася до суду з позовом до\~ Головного управління\~Державної податкової\~служби у\~Львівській області,\~Головного управління\~Національної поліції\~у Львівські\~області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Бориславська державна нотаріальна контора Львівської області про припинення обтяження нерухомого майна, просить припинити зареєстроване Бориславською міською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження нерухомого майна у вигляді арешту, що належить на праві власності [PERSON] , яким зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №12321738, зареєстрованого реєстратором - Бориславська державна нотаріальна контора 27.03.2012 року 12:04:14 за №12321738; підстава обтяження постанова про накладення арешту, 111-0258 16.03.2012, СУ ГУМВСУ у Львівській області; об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно; власник [PERSON] , код: [NUMBER] , [ADDRESS] ; обтяжував СУ ГУМВСУ у Львівській області, код:08592247, 79007, Львівська область, м. Львів, пл.Григоренка, 3; заявника Бориславська державна нотаріальна контора. - скасувати арешт Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її син [PERSON] . Після його смерті позивач звернулася до державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її сина. Постановою державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області за № 267/02-14 від 10 грудня 2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини квартири [ADDRESS] з наступних причин: перевіркою відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було виявлено накладення арешту на все нерухоме майно, належного спадкодавцю постановою про накладення арешту №111-025816.03.2012 СУ ГУМВСУ у Львівській області, зареєстрованого Бориславською ДНК 27.03.2012 р. № 12321738. У зв`язку з викладеним звернулася до суду з позовною заявою. Ухвалою судді від 20 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року задоволено клопотання позивача, замінено неналежного відповідача Головне управління Державної податкової служби у Львівській області належним відповідачем - Бориславську міську раду Львівської області (місцезнаходження: Львівська область, Дрогобицький район, м. Борислав, вул. Шевченка, 42). Представник позивача адвокат Романів І.Б. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити такі у повному обсязі, з підстав викладених у відповідній заяві. Представники Бориславської міської ради Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівські області та Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області у\~судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення, а також довідками про доставку електронного листа\~на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи. 03 січня 2025 року від представника Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області та 26 лютого 2025 року від представника Бориславської міської ради Львівської області на адресу суду надійшли клопотання про подальший розгляд справи за відсутності представників. Крім цього, 07 січня 2025 року від представника Головного управління Національної поліції у Львівські області на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог мотивуючи що заявлені вимоги слід вирішувати в порядку «КПК України (в редакції 1960 року)». Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). Позивач [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.13) та відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем за законом першої черги. Постановою державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області за № 267/02-14 від 10 грудня 2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини квартири [ADDRESS] з наступних причин: перевіркою відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було виявлено накладення арешту на все нерухоме майно, належного спадкодавцю постановою про накладення арешту №111-025816.03.2012 СУ ГУМВСУ у Львівській області, зареєстрованого Бориславською ДНК 27.03.2012 р. № 12321738 (а.с.10). Судом також встановлено, що постановою слідчого відділу розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУМВС України у Львівській області від 16 березня 2012 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , що проживає по [ADDRESS] (ДФС [NUMBER] ), де б таке не знаходилось і в чому б воно не виражалось (а.с.11 зв.), зареєстрований Бориславською державною нотаріальною конторою 27.03.2012 року, реєстраційний номер обтяження: 12321738 (а.с.12). З копії вироку Бориславського міського суду Львівської області у справі 1301/880/2012 вбачається, що [PERSON] засуджено за ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання. Крім цього задоволено цивільний позов та вирішено питання речових доказів. Питання скасування арешту даним судовим рішенням не вирішено (а.с.17-24). Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Суд враховує, що позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14?511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Як зазначено вище, ухвалою суду від 13 лютого 2025 року задоволено клопотання позивача, замінено неналежного відповідача Головне управління Державної податкової служби у Львівській області належним відповідачем - Бориславську міську раду Львівської області (місцезнаходження: Львівська область, Дрогобицький район, м. Борислав, вул. Шевченка, 42). Протокольною ухвалою суду від 08 квітня 2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Романів І.Б. про заміну на належного відповідача Головного управління Міністерства Внутрішніх справ у Львівській області та залучення до участі у справі співвідповідачів Комунального некомерційного підприємства «Централь міська лікарня м.Борислава» та Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмоногічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на підставі ч.3 ст.51 ЦПК України оскільки після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, представник позивача адвокат Романів І.Б. не довів, що не знала та не могла знати до подання позову у справі про підставу залучення таких співвідповідачів та заміну неналежного відповідача. Представник позивача фактично заявила суду нічим необґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання клопотання про заміну неналежного співвідповідача належним відповідачем та залученням у справі відповідачів. Суд звертає увагу, що арешт на все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого [PERSON] , [INFO] було накладено на підставі постанови слідчого відділу розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУМВС України у Львівській області від 16 березня 2012 року. Зазначене слідче управління було структурним підрозділом Головного управління Міністерства Внутрішніх справ у Львівській області. Згідно із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГУМВС України у Львівській області, код ЄДРПОУ 08592247, було зареєстровано 21.08.1997. Розмір статутного капіталу юридичної особи складає «дані не вказано». На час останнього оновлення даних 07.04.2025 статус юридичної особи - в стані припинення, а головою комісії з припинення визначено Загарія Дмитро Дмитрович. Таким чином, належним відповідачем у справі є уповноважені органи на ліквідацію ГУМВС у Львівській області. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14.08.2019 у справі №519/77/18 (провадження № 61-10311св19) та від 15.04.2020 у справі №474/106/18 (провадження № 61-13847св19). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц та від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц). Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову, який не пред`явлений до належного відповідача, навіть у випадку встановлення порушення певного права позивача, відсутні. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed