Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач АТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту та страхування № Z02/24086/007691758 від 05.03.2021 року в розмірі 177477,56 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 05.03.2021 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Z02/24086/007691758. Згідно умов даного договору відповідач отримав кредит в розмірі 96949,00 грн, зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, відповідач (станом на дату подання позовної заяви) не повернув отриманий кредит в встановлений кредитним договором термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором. Остання сплата відповідачем/зарахування по кредитному договорі здійснено 07.06.2021 року, а тому сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 10.07.2024 року становить 177477,56 грн та складається з простроченого боргу в сумі 95427,79 грн, прострочених процентах в сумі 27002,13 грн та простроченій платі за обслуговування кредиту в сумі 55047,64 грн. Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив заборгованість за кредитним договором, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду. Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16.09.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому остання заперечувала проти позовних вимог АТ «Ідея Банк», вказала, що [PERSON] визнає сума заборгованості за основною сумою простроченого боргу 95427,79 грн. Зазначила, що [PERSON] свої зобов`язання за договором кредиту та страхування не виконала, тому розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за цим договором з врахуванням його умов має складати (бути стягнутий) 18822,77 грн, а не 27002,13 грн, які просить стягнути позивач, оскільки заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору. Вважає, що позовні вимоги АТ «Ідея Банк» до [PERSON] в частині стягнення простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 55047,64 грн не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним (аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 року (справа № 583/3343/19) та від 21.10.2020 року (справа № 194/1387/19). У письмових поясненнях, представника позивача не погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, вважає їх необґрунтованими. Вказала, що оплата заборгованості здійснювалася [PERSON] з порушенням передбачених Порядком повернення кредиту щомісячних платежів, проценти за користування кредитом нараховувалися на залишок несплаченого тіла кредиту, тобто на більшу суми заборгованості, що залишалася несплаченою у зв`язку з порушенням відповідачем [PERSON] порядку оплати щомісячних платежів. Проценти за користування кредитом були нараховані АТ «Ідея Банк» до 04.03.2024 року (включно) та після 05.03.2024 року не нараховувалися. Зазначила, що чинне на момент укладення Кредитного договору законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування (до котрих відноситься кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у цій справі), умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості. Передбачена п. 1.5. кредитного договору, п.п. 4,5 додатку № 1 до кредитного договору та п. 9.8.2 договору плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за вище перелічені послуги Банку, котрі надаються позичальнику протягом всього строку дії кредитного договору, а також без будь-яких обмежень щодо обсягу вище вказаних послуг, тобто плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена п. 1.7 кредитного договору, встановлено за вищевказані послуги, котрі надаються позичальнику більше ніж 1 раз на місяць. Оскільки законом не заборонено встановлювати плату за послуги, встановлені у п. 9.8.2 договору, адже вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, а тому зазначена умова кредитного договору відповідає вимогам закону. Враховуючи, що між сторонами письмово було досягнуто згоди за істотними умовами кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину. Від представника позивача, надійшло клопотання зареєстрована судом 10.12.2024 року за вх. № 12821, відповідно якому просила проводити розгляд справи № 392/1543/24 за відсутності представника АТ «Ідея Банк» та за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити. Від представника відповідача - адвоката Міхальової В.В. надійшла заява, зареєстрована судом 31.03.2025 року за вх. № 3213 про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та її представника, по наявним доказам у справі, враховуючи, що позиція викладена ними у відзиві на позовну заяву. Додатково повідомила, що оскільки банком у кредитному договорі встановлена плата за послугу кредитного обслуговування, яка повинна надаватися безоплатно, тому сума плати за обслуговування кредитної заборгованості позичальника, яка згідно з розрахунком заборгованості складає 55047,64 грн, стягненню з відповідача не підлягає. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ст. ст.12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 05.03.2021 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ « Нью Файненс Сервіс» та [PERSON] укладено договір кредиту та страхування № Z02.24086.007691758. Пунктами 1.1 1.4 договору визначено, що товариство надає клієнту кредит в розмірі 96949,00 грн, строком на 36 місяців, відсоткова ставка 10 % річних (змінювана). Згідно п. 1.6 договору дата повернення кредиту 05.03.2024 року. Відповідно до п. 1.7 договору банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 83218,03 грн на рахунок [NUMBER] позичальника, який відкритий в АТ « Ідея Банк», та позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 13730,97 грн згідно з умовами договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п. 2 цього договору. Змінювана процентна ставка згідно п. 1.3 договору, визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5% збільшена на маржу банку в розмірі 0,5 %. Пунктом 8 договору визначено, що договір набуває чинності: в частині споживчого кредиту з моменту списання коштів з позичкового рахунку для виконання п. 1.7 (а.с. 15). Паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем 05.03.2021 року виступає способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 року у справі №393/126/20). Паспорт споживчого кредиту, є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування». Судом також враховується, що зазначена в паспорті споживчого кредиту інформація, зберігає чинність та є актуальною до 05.03.2024 року (а.с. 15 на звороті). Згідно копії меморіального ордеру № 2404898 від 05.03.2021 року АТ «Ідея Банк» перерахувало [PERSON] 96949,00 грн, призначення платежу: видача кредиту згідно кредитного договору № Z02.24086.007691758 від 05.03.2021 року. Копією меморіального ордеру № 2404905 від 05.03.2021 року АТ «Ідея Банк» перерахувало [PERSON] 83218,03 грн, призначення платежу: видача кредиту згідно кредитного договору № Z02.24086.007691758 від 05.03.2021 року. Відповідно копії меморіального ордеру № 2404900 від 05.03.2021 року АТ «Ідея Банк» перерахувало Тнанз. рах. СК «ПЗУ Життя» (кред) перерахувало 13730,97 грн, призначення платежу: оплата по договору № Z02.24086.007691758 від 05.03.2021 року, страхувальник [PERSON] (а.с. 17). Згідно довідки-розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № Z02.24086.007691758 від 05.03.2021 року, станом на 10.07.2024 року загальна заборгованість становить 177477,56 грн, яка складається із простроченого боргу в сумі 95427,79 грн, прострочених процентів в сумі 27002,13 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 55047,64 грн (а.с. 19). Позивачем на підтвердження обґрунтування позову, окрім розрахунку заборгованості, надано виписку по рахунку [PERSON] за період з 05.03.2021 по 07.06.2021, яка має статус первинного документа (а.с. 18). 07.05.2024 року за вих. № 12.4.2/Z02.24086.007691758 АТ «Ідея Банк» Ортюковій А.В. було направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань (а.с. 20). Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд враховує, що відповідно до відзиву, поданого представником позивача 14.10.2024 року, відповідач [PERSON] суму заборгованості за основною сумою простроченого боргу 95427,79 грн визнає, однак не визнає суму заборгованості по простроченим процентам, оскільки заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору. Водночас, як вбачається із наданого представником позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором № Z02.24086.007691758, проведеного станом на 10.07.2024 року, проценти за користування кредитом, були нараховані АТ «Ідея Банк» включно до 04.03.2024 року, тобто в межах строку дії договору кредиту, та після 05.03.2024 року не нараховувалися (а.с. 75). Таким чином, суд вважає доведеним право позивача на стягнення з відповідача суми заборгованості по простроченим процентам в розмірі 27002,13 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з [PERSON] простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 55047,64 грн. Згідно п. 1.5 договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до Додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку, сплачується згідно діючих Тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору, та розміщені на веб-сайті Банку: https://ideabank.ua». У додатку № 1 «Паспорт споживчого кредиту» до договору зазначено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 1,85 %, середньомісячно від початкової суми кредиту. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 року набув чинності Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим в Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитомвитрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит,щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закону України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1,2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22), які підтримала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року в справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22). Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] встановлено щомісячну плату за послуги банку, яка за законом повинна надаватись безоплатно, а умови кредитного договору в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 1,85 % від початкової суми кредиту є нікчемними в силу закону. За вказаних обставин вимоги банку про стягнення з [PERSON] 55047,64 грн у якості плати за обслуговування кредиту задоволенню не підлягають. З урахуванням наведеного та аналізуючи надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що наданими позивачем доказами, підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів, здійснення ним витратних операцій за рахунок коштів банку, а також часткової сплати заборгованості. Та обставина, що відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, останьою не спростовано та не надано суду належних та допустимих доказів, що вона повністю повернула кредитні кошти банку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2088,81 грн (3028,00х122429,92/177477,56).

Outcome: partial