Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку майна. Просив визнати спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідачки квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житлова площа 14,2 кв.м, нежитлове приміщення №111, загальною площею 5,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житлова площа 14,2 кв.м. та на 1/2 частину нежитлового приміщення №111, загальною площею 5,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.09.2007 року укладено шлюб, між позивачкою та відповідачем. За час перебування сторін у шлюбі сторони набули таке майно: квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житлова площа 14,2 кв.м. та нежитлове приміщення №ІІІ, загальною площею 5,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Власником зазначеного вище майна є відповідачка [PERSON] . На час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Франківського районного суду м.Львова в справі №465/1226/22 від 24.03.2022 року шлюб між сторонами розірвано. З початком повномасштабної війни відповідачка з сином проживають закордоном. Відповідачка всіляко уникає від розмов та спроб щодо можливості врегулювати майнові правовідносини колишнього подружжя нотаріальним шляхом, тобто відмовляється здійснити поділ спірного майна. Разом з тим, враховуючи вищенаведені факти спільного придбання в шлюбі нерухомого майна, позивач вважає, що таке нерухоме майно є спільною сумісною власністю, а відтак позивачеві належать 1/2 частина квартири та нежитлового приміщення. Однак в позивача відсутні правовстановлюючі документи, оскільки документальне оформлення його права власності не здійснювалось з огляду на довірчі відносини з дружиною і всі права на спільне майно оформлялись лише на дружину. Ухвалою суду від 09.12.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду нотаріально завірену заяву про визнання позову та просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідачка на стадії підготовчого провадження звернулася до суду із заявою, у якій зазначила про визнання позовних вимог, суд, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов таких висновків. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті\~12,\~13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 01.09.2007 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦС по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис №1502. Під час перебування у шлюбі придбано: квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житлова площа 14,2 кв.м. та нежитлове приміщення №ІІІ, загальною площею 5,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 401641974 від 30.10.2024 року, квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житлова площа 14,2 кв.м. належить [PERSON] 18.07.2016 року, номер відомостей про речове право: 15539440. Нежитлове приміщення №ІІІ, загальною площею 5,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . належить [PERSON] 28.08.2020 року, номер відомостей про речове право: 37955252. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 979822146101 від 05.02.2025 року, квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житлова площа 14,2 кв.м. належить [PERSON] 18.07.2016 року, номер відомостей про речове право: 15539440. Нежитлове приміщення №ІІІ, загальною площею 5,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . належить [PERSON] 28.08.2020 року, номер відомостей про речове право: 37955252. Документи, подані для державної реєстрації: Договір про сплату внесків у обслуговуючий кооператив ЖБК «Апартаменти-Захід 10», серія та номер; 65, виданий: 10.12.2014 видавник: сторони, Інші документи, долучені до заяви № 17369389 (документи, пов`язані з будівництвом об`єкта містобудування) Договір про заміну сторони в Договорі про сплату внесків у обслуговуючий кооператив ЖБК «Апартаменти-Захід 10», серія та номер: б/н, виданий: 18.12.2015, видавник: сторони Додаткова угода до Договору про сплату внесків у обслуговуючий кооператив ЖБК «Апартаменти-Захід 10», серія та номер: 1, виданий: 07.07.2016, видавник: сторони довідка, серія та номер: 65, виданий: 07.07.2016, видавник: обслуговуючий кооператив ЖБК «Апартаменти-Захід 10» Акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий: 07.07.2016. Відповідно до рішення Франківського районного суду м.Львова в справі №465/1226/22 від 24.03.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набуло законної сили 25.04.2022 року. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя\~статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення\~статті 61 СК України\~свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша\~статті 70 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша\~статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша\~статті 71 СК України). Тлумачення частини першої\~статті 71 СК України\~свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними. Відповідно до розясненя Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями\~69,\~72 СК України\~та\~ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до\~ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК\~(п.30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). З огляду та не, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, відповідачкою протилежне не спростовано, враховуючи визнання позову відповідачкою, суд доходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову в розмірі 2\~036,00 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved