Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Заліщицького районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] та до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. \~Позовні вимоги обґрунтував тим, що 01.04.2019 між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого відповідач-1 отримав від позивача у позику кошти у сумі 275 000 гривень, які є еквівалентом 10\~000 доларів США у термін до 01.10.2019 року. Відповідач-1 зобов`язання за договором позики не виконав та позичені кошти позивачеві у встановлений строк не повернув. [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] надала письмову згоду на укладення і підписання договору позики від 01.04.2019 року та підтвердила, що договір позики укладається в інтересах сім`ї. Позивач вважає, що заборгованість по договору позики, яка складає 275 000 грн. є спільним боргом подружжя. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано інфляційні збитки за період з 01.10.2019 по 17.01.2025 у розмірі 201\~057,53 грн. та три відсотки річних в розмірі 43\~713,70 грн., що в сукупності із основною сумою боргу 275 000 грн. складає 519\~771,23 грн. та просить стягнути солідарно з відповідачів. Ухвалою суду від 06.02.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 05.03.2025 року, наданий відповідачам строк для подання відзиву. 05.03.2025 року на задоволення клопотання представника позивача ухвалою суду витребувано із Заліщицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано 20.11.2006 року відділом РАЦС Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представник, адвокат Буланов О.М. подав до суду клопотання в якому просить справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. В судові засідання відповідачі - [PERSON] та [PERSON] , які належним чином повідомлені про дату, час і місце судових засідань, не з`явились без повідомлення про причини неявки. Правом подання відзиву відповідачі не скористались. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідачів не надходило. Ураховуючи наявність усіх умов, визначених\~ст.280 ЦПК України, суд дійшов переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав Стаття 4 ЦПК України\~передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частини 1, 2 ст.509 ЦК України\~визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.\~Стаття 629 ЦК України\~визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з виконанням договору позики, та регулюються\~главою 71 ЦК України. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд встановив, що 01.04.2019 року [PERSON] особисто підписав договір позики, у якому зазначено, що позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 275\~000 грн., що еквівалентно складає 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.10.2019 року. Наведені обставини підтверджуються письмовою заявою [PERSON] від 01.04.2019 року, яка надала згоду на укладення та підписання такого договору. Відтак суд вважає доведеними обставини щодо укладення між [PERSON] та [PERSON] договір позики від 01.04.2019 року за умовами якого позикодавець [PERSON] передав у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти у розмірі 275\~000 грн., що еквівалентно згідно договору становить 10 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у терміни до 01.10.2019 року. Також доведеним є факт виконання позивачем свого зобов`язання за цим договором позики та передача позивачем і отримання відповідачем коштів в розмірі 275\~000 грн. (10 000 доларів США). Згідно з ч.1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Також\~статтею 545 ЦК України\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Станом на день розгляду справи судом встановлено, що відповідач-1 свої зобов`язання за договором позики від 01.04.2019, не виконав та суму позики позивачеві не повернув. Відповідач-1 докази на спростування указаних обставин суду не надав. Стаття 525 ЦК України\~визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст.\~526, ч. 1 ст.527, ч. 1 ст. 530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу\~у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) викладено висновок про те, що спільна сумісна власність подружжя на майно презюмується, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, а у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено Висновок про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сум`ї. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00050002014 від 12.03.2025 року, між [PERSON] та [PERSON] (до реєстрації [PERSON] ) зареєстровано шлюб 20.11.2006 року відділом РАЦС Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області. На укладення договору позики 01.04.2019 року, [PERSON] письмовою згодою від 01.04.2019 року надала дозвіл своєму чоловіку [PERSON] на укладення і підписання такого договору позики, який згідно змісту її письмової згоди укладався в інтересах сім`ї. Відтак, суд встановив порушення відповідачами майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 01.04.2019 року у розмірі 275\~000 грн. Що стосується вимог про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних. За змістом положень\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями\~статті 611 цього Кодексу\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема,\~статтею 625 ЦК України\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові . При цьому в\~статті 625 ЦК України\~визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). З 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцевих та перехідних положень»\~ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вимоги позивача про застосування\~ст. 625 ЦК України\~заявлені за борговою розпискою від 01.04.2019 року за період з 01.10.2019 по 17.01.2025 року, тобто за період, в тому числі який стосується періоду дії в країні воєнного стану. Отже в силу приписів п.18 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України\~вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та суми боргу із урахуванням індексу інфляції підлягають до задоволення лише за період з 01.10.2019 року і до 24.02.2022 року\~часу впровадження у країні воєнного стану. Сума 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання згідно боргової розписки від 01.04.2019 року за період з 01.10.2019 року по 23.02.2022 рік розраховується за формулою: (сума боргу * 3% річних * кількість днів прострочення / 100% / 365 днів) і становить: 275000 грн. *3% * 877 днів/ 100 /365 =\~19822,60\~гривень. Сума інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання згідно боргової розписки від 01.04.2019 року за період з жовтня 2019 року (початок обчислення інфляційних втрат) по лютий 2022 року розраховується за формулою: (сума боргу * на сукупний індекс інфляції за весь період прострочення)\~сума боргу і становить: 275 000 гривень * 119,594 % 275 000 гривень =\~53 883,50\~гривень. На підставі викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідачів на користь позивача слід солідарно стягнути заборгованість: за договором позики від 01.10.2019 року у загальній сумі 348\~706,10 гривень, яка складається з: 275 000 гривень\~- сума позики, 19\~822,60 гривень\~- 3% річних від простроченої суми за період з 01.10.2019 року по 23.02.2022 рік та 53\~883,50 гривень\~- розмір інфляційних нарахувань за період з жовтня 2019 року по лютий 2022 рік. У іншій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Попередній розрахунок судових витрат позивачем складено - судового збору 5\~197,72 грн. та 20 000 грн. витрат на правничу допомогу. Відповідно до п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України\~до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1\~ст.137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з тим, позивачем не подано суду жодних доказів на підтвердження понесених ним судових витрат на правничу допомогу, а відтак такі вимоги не підлягають до стягнення з відповідачів. Частина 1\~статті 141 ЦПК України\~визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 5\~197,72 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №6767-560903604817 від 31.01.2025. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір, з врахуванням задоволених позовних вимог, підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача в розмірі 3487,06 грн.

Outcome: partial