Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою про встановлення факту ухилення батьком [PERSON] від виконання свого обов`язку щодо утримання сина [PERSON] та визнання [PERSON] таким, що не має права на спадкування за законом після смерті сина. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] у віці 33 років помер син позивача - [PERSON] , який не був одружений, дітей не мав, заповіту не складав. Спадкоємцями першої черги спадкування після смерті сина [PERSON] є його батьки [PERSON] та [PERSON] . За заявою позивача 03.07.2023 року приватним нотаріусом Журбей І. Л. зареєстровано спадкову справу після смерті сина [PERSON] . До складу спадкового майна входять грошові збереження на рахунках в банку. Вказує, що після одруження позивач та, на той час, її чоловік [PERSON] жили в Кропивницькому, де народився їх син [PERSON] . Чоловік часто перебував у стані алкогольного сп`яніння. Позивач з сином нерідко ночувала у сусідів, або в батьків. Під впливом алкоголю чоловік ставав неадекватним. Весь свій заробіток пропивав, тому навіть під час спільного життя не думав про те, щоб утримувати сина. Коли сину було 10 років сім`я переїхала жити до Києва. Часто змінювали місце проживання, якийсь час жили у друзів. Протягом року після розлучення, позивач з чоловіком не жили разом. Їй було досить важко одній з сином, оскільки не мали власного житла. В 1998 році колишнє подружжя [PERSON] помирилася. Причиною стало те, що відповідач мав проблеми зі здоров`ям, і потребував догляду та лікування, прожили разом без реєстрації шлюбу ще близько 3 років. Зазначає, що син [PERSON] сильно страждав через відсутність батька у його житті. Завжди намагався якось з ним контактувати. [PERSON] , що батько обіцяв сину щось купити, або забрати його, щоб провести час разом, але зрештою не виконував обіцянок. Освітою, лікуванням, оздоровленням, забезпеченням всім необхідним [PERSON] займалася позивач та її родичі. Велику фінансову допомогу надавала мати позивача- [PERSON] та її брат, з яким деякий час спільно орендувала квартиру в Києві. На підтвердження того, що відповідач [PERSON] ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймав участі в житті сина, подає письмові докази: роздруківку скріншота переписки сина та його батька [PERSON] ; роздруківку скріншота переписки сина та його двоюрідної сестри [PERSON] ; копію витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 09.05.2023 №104-РС, про виключення [PERSON] зі списків особового складу ЗСУ у зв`язку із загибеллю, де в абзаці біографічні дані є інформація тільки про матір; копію сповіщення від 26.04.2023 року №691/2116 на адресу ТЦК, яке направлялося тільки матері [PERSON] ; копію аркушу з особової справи про Демографічні дані військовослужбовця, де серед близьких родичів особисто [PERSON] вказав лише матір; копію довідки Вільшанської сільської ради від 03.07.2023 року №1-436 про те, що [PERSON] здійснювала поховання сина та копію довідки №1-437 про те, що син похований у с. Троща, де позивач нині й проживає; витяг з психологічного консультування, наданий психологом [PERSON] . Вважає, що відповідач був зобов`язаний утримувати свого сина до повноліття відповідно до ст. 180 СК України. Проте, свідомо уникав виконання цього обов`язку та самоусунувся. Крім того, батько неодноразово наражав сина на небезпеку, коли вигнав позивача та сина на вулицю взимку, коли вчиняв побиття дружини та сина. Зазначила, що як мати [PERSON] не зверталася до суду за призначенням аліментів на утримання сина, оскільки не вірила в те, що відповідач буде їх платити. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.09.2023 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання. Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.03.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. 30.05.2024 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, згідно яких позовні вимоги не визнав. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, письмових поясненнях, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на заперечення, викладені у письмових поясненнях. Додатково вказала, що відповідач не претендує на прийняття спадщини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що є тіткою позивача. Під час перебування сторін в шлюбі відповідач з 1995 року не працював, зловживав спиртними напоями, ображав дружину та дитину. Розірвали шлюб приблизно в 1997 року, після чого примирились та ще деякий час проживали разом. [PERSON] дитину не утримував, не вітав з днями народженнями, подарунки не дарував. Син сторін постійно проживав з матір`ю, а під час канікул знаходився в діда та баби в селі. Допитаний в судовому засіданні свідок, зі сторони позивача, [PERSON] пояснив, що був знайомий із [PERSON] з 12 річного віку, потоваришували з 2002 року та дружили до 2023 рік. За 23 роки дружби із [PERSON] жодного разу не бачив його батька. Вперше [PERSON] побачив на похоронах [PERSON] . Завжди забезпечувала [PERSON] всім найкращим (телефон, одяг, продукти і та інше) це його мама [PERSON] , дід та баба. В [PERSON] у віці 18 років з`явився автомобіль, який йому купила мама. Батько від [PERSON] відмовився, на телефонні дзвінки не відповідав, сина не утримував. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона знайома з позивачем з 2000-2001 року. Приблизно до 16 років [PERSON] проживав з матір`ю, потім переїхав на якийсь період часу до батьків позивача. Декілька разів бачила на ринку як [PERSON] без поваги спілкувався із [PERSON] в присутності дитини, [PERSON] відходив в сторону та спостерігав за батьками, при цьому із його жестів було зрозуміле його хвилювання. За весь час [PERSON] своєму сину [PERSON] нічим не допомагав, не приймав участі у його вихованні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що познайомився з позивачем в 2002 року в м. Києві, працювали поруч. Особисто з відповідачем не знайомий. Спілкувався з [PERSON] 2-3 роки, поки той проживав разом з матір`ю в м. Києві, після чого переїхав до баби та діда в село на Кіровоградщині. Зі слів [PERSON] знає, що відповідач його не утримував, ним не займався. Під час навчання в школі [PERSON] приходив до [PERSON] , щоб той допомагав з домашніми завданнями. [PERSON] ображався на батька. Розповів, що в свій час батько забрав його велосипед, продав, гроші пропив. Підтвердив, що з боку батька [PERSON] не було ні коштів, ні подарунків, жодної участі у вихованні сина. Батько та син не спілкувались, у батька була інша сім`я. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] в суді пояснив, що є братом [PERSON] . Проживав брат із [PERSON] спочатку в її батьків, потім в сестри брата, а після брат отримав кімнату в гуртожитку. Не пам`ятає, щоб позивач працювала, [PERSON] працював водієм. В 90 роки роботи не було, зарплат також не було, тому [PERSON] їздив на заробітки разом із своєю тещою, тобто матір`ю позивача. Отримавши травму, повернувся додому, довгий час лікувався, після чого поїхав до Києва, знайшов роботу, орендував квартиру та забрав до себе дружину з дитиною. По приїзду до Києва влаштували сина до школи. Зареєстроване місце проживання дитини було за адресою сестри [PERSON] , яку вони з братом вважали як матір, оскільки батьки рано померли, а сестра була їх опікуном. Зі слів відомо, що під час проживання відповідача із [PERSON] брат купував своєму сину одяг, після розірвання шлюбу подарунки, батько та син підтримували стосунки, спілкувались. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку,що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 28.11.2005 року. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09.05.2023 року шлюб між сторонами було розірвано 24.09.1997 року, актовий запис № 669. [PERSON] помер [INFO] . Відповідно сповіщення сім`ї загиблого від 27.04.2023 року за №3/1449, [PERSON] сповіщено, що син, механік-водій 5парашутної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини [NUMBER] , солдат [PERSON] , 1989 р.н., призваний на військову службу під час мобілізації 25.10.2022 року [INFO] , помер [INFO] під час участі у бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії в м. Ізюм Харківської області. Згідно довідки про причину смерті від 26.04.2023 року причиною смерті [PERSON] є гостра серцево-судинна недостатність. Кардіоміопатія змішаного генезу. [PERSON] похований на цвинтарі с. Троща, Трощанського старостинського округу, Вільшанської сільської ради, Житомирського району, Житомирської області. Обряд поховання відбувся 30.04.2023 року. На території Трощанського старостинського округу Вільшанської сільської ради без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] дійсно проживає [PERSON] , про що свідчить довідка за №1-435 від 03.07.2023 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 03.07.2023 року приватним нотаріусом Журбей І.Л. заведено спадкову справу № 86/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , номер спадкової справи у Спадковому реєстрі: 70876825. За змістом ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Разом з тим, закон передбачає умови, за яких особа може бути усунута від права на спадкування. Так, згідно з ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Положення вказаної статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (ч. 6 ст. 1224 ЦК України). У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що правило абзацу 2 частини 3 статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] фактично вказувала, що відповідач, як батько померлого [PERSON] , протягом життя не надавав допомоги на утримання дитини, чим ухилився від виконання свого обов`язку. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України судом роз`яснено позивачу її право заявити клопотання про витребування спадкової справи заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . Представник позивача повідомила суд, що клопотання про витребування спадкової справи не подавали, оскільки за наявною інформацією відповідач із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] не звертався. В судовому засіданні представник відповідача підтвердила, що відповідач не претендує на прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини не звертався. Зважаючи на обставини даної справи, суд вважає, що при доведенні факту ухилення від утримання спадкодавця, застосування певних процесуальних інструментів має бути обов`язковим. В якості доказів суду були надані: роздруківку скріншота переписки сина та його батька [PERSON] ; роздруківку скріншота переписки сина та його двоюрідної сестри [PERSON] ; копію витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 09.05.2023 №104-РС, про виключення [PERSON] зі списків особового складу ЗСУ у зв`язку із загибеллю, де в абзаці біографічні дані є інформація тільки про матір; копію сповіщення від 26.04.2023 року №691/2116 на адресу ТЦК, яке направлялося тільки матері [PERSON] ; копію аркушу з особової справи про Демографічні дані військовослужбовця, де серед близьких родичів особисто [PERSON] вказав лише матір; копію довідки Вільшанської сільської ради від 03.07.2023 року №1-436 про те, що [PERSON] здійснювала поховання сина та копію довідки №1-437 про те, що син похований у с. Троща, де позивач нині й проживає; витяг з психологічного консультування, наданий психологом [PERSON] . Усні пояснення свідків, які самі по собі не є беззаперечним доказом наявності підстав для висновку про ухилення від утримання спадкодавця, а тому не можуть бути покладені в основу судового рішення. Поряд з тим, відповідачем до суду були надані копії паспорту [PERSON] та [PERSON] з відмітками про реєстрацію їх місця проживання за однією адресою, копію трудової книжки [PERSON] , копію виписки з історії хвороби за 2004 рік та копію виписки з медичної карти за 2005 рік [PERSON] , що також не є доказом забезпечення сина в матеріальному аспекті. Тому, перевіряючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від надання допомоги сину, а саме доказів, які б підтверджували його винну поведінку і які є достатньою правовою підставою для усунення його від права на спадкування. Враховуючи вищенаведене, встановити факт ухилення батьком [PERSON] від виконання свого обов`язку щодо утримання сина [PERSON] та визнання [PERSON] таким, що не має права на спадкування за законом після смерті сина не є можливим, в зв`язку з чим в задоволені таких вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed