Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки посилаючись на те, що 14.02.2012 року між сторонами по справі укладено шлюб. 06.08.2013 року відповідачка [PERSON] уклала договір № 14/282-4/2 про пайову участь у будівництві нерухомого майна квартири [ADDRESS] Крижанівка вул. Марсельська, 35. Сума договору склала 33700 доларів, за згодою подружжя стороною (пайовиком) у договорі була зазначена відповідачка. 15.12.2015 року ТОВ «Алькор S» видав довідку про те, що [PERSON] є пайщиком у будівництві об`єкта нерухомості, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі Договору № 14/282-4/2 від 06.08.2013 року, пайовий внесок виплачений у повному обсязі, пайщику надано житлове приміщення 39.60 кв.м. Пайові внески на виконання Договору виплачувалися сторонами на спільні кошти. 15.12.2015 року ТОВ «Алькор S» передало, а [PERSON] прийняла вищевказану квартиру. На даний час між сторонами згоди на добровільний поділ майна не досягнуто, сторони між собою не спілкуються та не підтримують будь-які стосунки кілька років, подали заяву до органів реєстрації аутів цивільного стану про розірвання шлюбу. Вважав, що укладений договір від імені [PERSON] про пайову участь у будівництві укладено в інтересах сім`ї та належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Просив суд визнати за ним право забудовника на 1/2 частину, забудованої, але не зареєстрованої квартири [ADDRESS] . У подальшому представником позивача адвокатом Козловим О.О. подано заяву про зміну предмету та підстави позову, яким просив суд визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] окремо по 1/2 частині квартири. Відповідачка по справі [PERSON] заперечувала проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість з огляду на те, що проміжок часу між реєстрацією шлюбу (14.02.2012) та укладення договору з ТОВ «Алькор S» (06.08.2013) становить лише 19 місяців. При укладенні договору [PERSON] та ТОВ «Алькор S» було сплачено 138237,88 грн. еквівалент 16985,67 доларів США (перший внесок), а згодом ще 24 внески у розмірі еквіваленту 835,13 доларів США на місяць. Зазначала, що на час першого внеску їх новостворена сім`я не мала грошових кошів на оплату договору у розмірі 37028,76 доларів США. Для внесення першого пайового внеску за квартиру 20.04.2013 року мати відповідачки [PERSON] , брат відповідачки [PERSON] та відповідачка продали громадянці [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що була приватизована ними раніше за 165870 грн. (еквівалент за курсом НБУ 20759,69 доларів США). Відповідно до договору позики оформленою розпискою від 20.04.2013 року між відповідачкою та її матір`ю та братом Перегіняк ( [PERSON] ) отримала частки матері та брата від проданої квартири для придбання майбутньої 1-кімнатної квартири у ЖК «Четверта Жемчужна». Відповідно до договору позики оформленою розпискою від 06.08.2013 року між відповідачкою та її батьком [PERSON] грошові кошти в сумі 21000 доларів США для оплати внесків перед ТОВ «Алькор-S» за договором № 14/282-4/2. Крім того, вважала, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту, оскільки визнавати право забудовника на частину квартири неможливо, оскільки не можливо будувати квартиру окремо від будинку, крім того багатоквартирний будинок уже забудовано. Представник третьої особи ТОВ «Алькор S» у призначені судові засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність за наявними у справі матеріалами (т. 1 а.с.224-225). Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Судовим розглядом справи встановлено, що сторони по справі перебували з 14.02.2012 року по 14.05.2019 року у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с.49,69). 06.08.2013 року [PERSON] уклала договір № 14/282-4/2 про пайову участь у будівництві нерухомого майна квартири [ADDRESS] Крижанівка вул. Марсельська, 35, сума договору склала 33700 доларів 15.12.2015 року згідно акту прийому передачі ТОВ «Алькор S» передало об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] ), а [PERSON] прийняла па1(квартиру) [ADDRESS] (т. 1 а.с.11). Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації будинок за адресою [ADDRESS] готовий до експлуатації (т. 1 а.с. 234-241). Задовольняючи позов частково суд виходив з того, що майно придбане під час шлюбу і є спільним сумісним майном подружжя. При ухваленні рішення суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача, щодо того, що майно, а саме квартира не може бути визнана спільним майном подружжя, оскілки позивач [PERSON] не мав власного достатнього доходу на придбання квартири, молода сім`я не мала достатніх коштів на придбання квартири, кошти на придання квартири були позичені рідними відповідачки і до цього часу не повернуті, оскільки квартира придбана під час шлюбу і відсутність особистого офіційного доходу не є підставою для визнання майна особистою власністю. Крім того, можливе отримання позики відповідачкою від родини є такою, що укладена в інтересах сім`ї на придбання квартири. Порушення питання про повернення боргу на час розгляду даної справи суду не відомо. Право спільної сумісної власності подружжя врегульовано главою 8 СК України. Таким чином, суд визнає, що об`єкт нерухомості, який є предметом розгляду позову, придбаний сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Тобто, ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено уст. 69 СК України. Ч. 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зі змісту п. п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Задовольняючи позовні вимоги частково суд відхиляє позовні вимоги позивача в частині визнання права власності на частину об`єкту нерухомого майна за відповідачкою, оскільки відповідач не уповноважував позивача на вирішення питань визнання права власності.

Outcome: partial