Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

У квітні 2024 року позивачка звернулася до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у шлюбі з відповідачем перебувала з 2007 року. Мають спільного сина [PERSON] , 2007 року народження. Спільне життя не склалось за рішенням суду їх шлюб розірвано в 2017 році, але вони помирились та продовжували проживати разом до кінця 2021 року. Потім вимушено переїхали, а з початком війни виїхали за межі країни, відповідач вступив до лав ЗСУ. За час зареєстрованого шлюбу ними придбано квартиру [ADDRESS] , в якій вони зареєстровані з 2013 року. Оскільки квартира придбана за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, то вона є спільним майном подружжя. Після повернення з-за кордону, вона не змогла потрапити до квартири. Відповідач відмовився надавати їй нові ключі від замків. Тому вона вимушена з дитиною орендувати квартиру для проживання. На її неодноразові прохання надати доступ до житла, відповідач відмовляв. Тому вважає своє право порушеним. Просила суд: усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов.. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що дійсно квартира придбана у зареєстрованому шлюбі, але він один сплачував всі необхідні внески за майно. Тому має всі права на квартиру. Якщо це майно спільне, то його слід поділити. В квартирі проживають переселенці. Тому на даний час він заперечує щодо вселення позивачки до квартири. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, пояснення позивача та представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 21 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сімї, актовий запис №616. Сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Встановлено, що 07 серпня 2012 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №374790868 вбачається, що станом на 17 квітня 2024 року квартира зареєстрована за [PERSON] , будь-які обтяження на майні відсутні. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2024/003570644 від 10 квітня 2024 року [PERSON] зареєстрована у вищевказаній квартирі з 04 січня 2013 року. З пояснень сторін вбачається, що [PERSON] при розгляді справи зняв з реєстраційного обліку позивачку [PERSON] відповідно до пп.5 п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року, тобто на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого місця проживання здійснено на підставі власника житла. Також з пояснень сторін встановлено, що на даний час між [PERSON] та [PERSON] склались напружені та неприязні відносини, відповідач заперечує можливість користування позивачкою квартирою. Оскільки квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, відповідач доказів того, що квартира є його особистою власністю не надав, тому суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . При вирішенні питання про вселення суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Так, судом встановлено, що квартира є спільним майном подружжя (доказів протилежного відповідач суду не надав, зважаючи на презумпцію спільної сумісної вланості) та позивачці належить частина квартирі на праві власності і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном, суд приходить до висновку про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивачки у спірне майно. Доводи відповідача щодо відсутності зареєстрованого права власності за позивачем і як наслідок не набуття нею права власності на частку квартири, є помилковими, оскільки право власності на вказану частку квартири виникло у позивача внаслідок придбання квартири. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Отже, сама по собі відсутність державної реєстрації права власності позивача на частки спірної квартири на момент звернення позивачки із позовом не спростовує факту набуття [PERSON] такого права на майно. Оскільки відповідач чинить власнику перешкоди в користуванні власністю, що фактично підтверджено ним в судовому засіданні, тому позовні вимоги про вселення підлягають до задоволення. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved