Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Представник [PERSON] (далі - позивачка) адвокат Скляр М.І. звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні\~позивачкою житловим\~будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вирішити питання розподілу судових витрат. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] є\~власником будинку\~в [ADDRESS] \~житловою площею\~47,8\~кв.м.,\~згідно Свідоцтва\~про право\~власності на\~нерухоме майно\~та Витягу\~з державного\~реєстру.\~Разом з\~нею зареєстровані\~та проживають\~її син\~-\~ [PERSON] ,\~1966\~р.н.,\~онуки -\~ [PERSON] ,\~1990\~р.н.\~та [PERSON] ,\~2007\~р.н.\~Без реєстрації\~в будинку\~проживає співмешканка\~ [PERSON] -\~відповідач по\~справі.\~Позивачу достовірно\~невідомо,\~чи є\~відповідач офіційною\~дружиною її\~сина,\~чи змінювала\~прізвище при\~можливому одруженні.\~Слід також\~зазначити,\~що позивач\~не надавала\~згоди на\~реєстрацію онуки\~ [PERSON] (дочки\~відповідача),\~проте син\~зареєстрував її\~разом з\~собою на\~власний розсуд.\~За даними\~будинкової книги,\~в будинку\~зареєстровані позивач,\~її син\~-\~ [PERSON] та\~онука-\~ [PERSON] .\~Протягом років\~відповідач проживає\~в будинку\~без реєстрації\~та договору\~найму,\~лише за\~проханням [PERSON] ,\~який колись\~умовив позивача\~допустити проживання\~співмешканки.\~Жодних домовленостей\~щодо проживання\~між сторонами\~спору особисто\~немає.\~При цьому\~відповідач регулярно\~кричить на\~позивача,\~вчиняє сварки,\~скандали,\~наносить легкі\~тілесні ушкодження.\~Близько року\~тому позивач\~викликала поліцію,\~яка провела\~профілактичну бесіду\~з відповідачем\~про неприпустимість\~подібної поведінки\~та можливість\~притягнення до\~відповідальності,\~а також\~рекомендувала позивачу\~звернутися до\~суду з\~позовом про\~виселення.\~Запобіжна дія\~впливу поліцейських\~на відповідача\~тривала недовго:\~нині вона\~продовжує свою\~асоціальну поведінку,\~постійно погрожує\~позивачу,\~що відправить\~її до\~психіатричної лікарні\~або «зведе\~в могилу»,\~а сама\~стане власницею\~будинку.\~За таких\~обставин позивач\~не має\~змоги спокійно\~користуватися належним\~їй будинком,\~перебуває у\~постійній емоційній\~напрузі та\~страху,\~що відповідач\~виселить її\~фізично.\~Останнім епізодом\~стала сварка\~06.06.2021,\~коли на\~день народження\~позивача,\~а їй\~виповнилося 83\~роки,\~відповідачка вчинила\~скандал та\~ледь не\~побила її.\~Син позивача\~самоусувається від\~конфліктів та\~жодним чином\~не заспокоює\~свою співмешканку.\~На вимоги\~позивача щодо\~звільнення будинку\~відповідач відмовляється\~в зухвалій\~формі.\~У відповідача\~є інше\~житло,\~зокрема,\~будинок,\~де проживає\~її власна\~матір.\~За таких\~обставин позивач\~змушена звернутися\~до суду\~за захистом\~свого права\~користування житловим\~будинком -\~шляхом виселення\~відповідача в\~примусовому порядку.\~Відповідач не\~є членом\~сім`ї\~позивача та\~не веде\~з нею\~спільне господарство. Проживання відповідача в будинку створює істотні перешкоди для мирного володіння позивачем своїм майном. Відповідачкою надано відзив на позовну заяву, в якому вона вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими і зазначає, що з 19.01.2015 перебуває в шлюбі з [PERSON] , який є сином позивачки, зареєстрований у спірному будинку, а відповідачка є членом його родини, від шлюбу мають малолітню дочку. Іншого житла у відповідачки немає, вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у будинку матері, який складається з однієї житлової кімнати, в якому зареєстровані чотири дорослі людини та малолітня дитина. Починаючи з 2006 року, вона з чоловіком за спільні кошти переобладнали спірний будинок, збільшивши загальну площу з 61,7 кв м до 126, 4 кв м, однак свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано на ім`я позивачки. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19.07.2021 провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Розпорядженням голови Верховного Суду від 08.03.2022 за N 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої\~статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ, територіальна підсудність справ Харківського районного суду Харківської області та визначена за Полтавським районним судом Полтавської області. На підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2023 р. справу передано до Харківського районного суду Харківської області для розгляду. Ухвалою від 30.01.2024 справу прийнято до провадження суддею Харківського районного суду Харківської області Савченком Д.М. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.04.2024 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві, просила у задоволенні позову відмовити. Допитаний в якості свідка зі сторони відповідачки [PERSON] пояснив, що позивачка - його мати, відповідачка - дружина. По суті справи пояснив, що маму свою любить, але з нею дуже важко жити, з віком все гірше. Мама не може залагоджувати і вирішувати конфлікти, а робить навпаки, вона ображає дружину «воровка», «бендеровка» тощо. Будинок, в якому вони мешкають, належить матері, для його купівлі продали квартиру в Харкові, яка належала свідкові і матері. Мати їх з дружиною виганяє з будинку. З відповідачкою мешкають разом з 2005 року. Всі прибудови до будинку зроблені за його кошти, в 2015 році їх узаконили, Свідоцтво оформлено на матір. Господарство з мамою ведеться окремо, бюджети окремі. У власності свідка є 1-кімнатна квартира в Харкові, яка придбана для його старшої дочки, вона без ремонту, у будівельному стані, іншого житла в них з дружиною немає. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою сторін, пояснила, що в 2016 році сторони придбали будинок, в якому мешкають в даний час, невістка свідка і [PERSON] (відповідачка) почали спілкуватись, в 2017 році народились діти в обох родинах, спілкувались більше. Зі слів [PERSON] свідкові відомо, що їй важко ужитись зі свекрухою, ці розмови свідок чує з 2017 року. Позивачка є гарною людиною, але зі складним характером. Свідок вважає, що відповідачка є дуже чуйною людиною, добре веде домашнє господарство, працює в поліклініці старшою медсестрою. Характеризує [PERSON] з гарного боку. Чула, що до них приїздила поліція, але деталей не знає. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є сусідом позивачки, з відповідачкою знайомий по роботі. По суті справи пояснив, що був депутатом селищної ради, знає всіх мешканців сел. Покотилівка. Як із сусідкою і по роботі часто спілкується з відповідачкою, вона раніше працювала медсестрою в школі, тепер працює в поліклініці. Може охарактеризувати [PERSON] лише з гарної сторони, вона добра, чуйна, гарний лікар. Свідок чув про складні стосунки в її родині, але деталей не знає. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2015 (а.с. 7), [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.11.2015 (а.с. 8). Згідно з інформацією виконавчого комітету Височанської селищної ради від 14.06.2021 (а.с. 9), за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що також підтверджується даними будинкової книги (а.с. 10, 11). 18.06.2021 позивачка звернулась до Харківського відділу поліції ГУНП в Харківській області з заявою щодо протиправний дій щодо неї з боку [PERSON] . В заяві зазначено, що 06.06.2021 з вказаною особою сталася сварка, під час якої вона погрожувала позивачці тілесними ушкодженнями та вбивством (а.с. 14). Листом від 08.07.2021 [PERSON] проінформовано відділом поліції № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області про результати розгляду її заяви від 18.06.2021, а саме, в ході розгляду даного повідомлення з громадянкою [PERSON] проведено профілактичну бесіду щодо недопущення протиправних дій відносно заявниці. При цьому фактів, які б вказували на наявність ознак вчинення кримінального правопорушення, встановлено не було. Заявницею не пройдена судова медична експертиза, тому фактів нанесення їй тілесних ушкоджень доведено не було (а.с. 58). [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 19.01.2015 (а.с. 38). [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 39). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.08.2021 та від 10.06.2024 (а.с. 42, 133), нерухоме майно у власності [PERSON] відсутнє. Згідно з довідкою Вільхуватської сільської ради від 03.08.2021, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у будинку, який належить на праві власності [PERSON] , будинок складається з однієї кімнати житловою площею 23,7 кв. м (а.с. 46). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.08.2021 (а.с. 59), [PERSON] є власником квартири площею 46,7 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру від 30.01.2024, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 27.04.2007 (а.с. 106). Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 12024221100000224 від 22.01.2024 за ознаками ч. 1 ст. 438 КК України, внаслідок обстрілу з боку військових рф пошкоджено, зокрема, житлові будинки по [ADDRESS] №№ 64, 67, 68, 69, 70. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2025 [PERSON] продав [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Проаналізувавши спірні правовідносини в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. При цьому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Відповідно до частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування це процесуальний обов`язок суду. При цьому обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, водночас визначення належності відповідачів, а також обгрунтованості позовних вимог є процесуальним обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи. Як встановлено судовим розглядом, спір між сторонами виник з приводу створення, як на думку позивачки, відповідачкою неможливих умов для спільного проживання у будинку, який належить позивачці, що стало підставою для звернення до суду з позовом про виселення відповідачки. Суд зазначає, що Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України\~врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно зі\~статтею 109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.\~Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У\~статті 114 ЖК УРСР\~передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою\~статті 116 ЖК УРСР\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до\~статті 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою\~статті 405 ЦК України члени сім`ї\~власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»\~будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті\~1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.\~Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20\~жовтня 2011 року\~(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16\~лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1\~Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ,\~виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Як зазначає позивачка, підставою для звернення з даним позовом стало те, що відповідачка створює неможливі умови для спільного проживання, регулярно кричить на позивачку, вчиняє сварки, скандали, наносить легкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим позивачка не має змоги спокійно користуватися належним їй будинком, перебуває у постійній емоційній напрузі та страху, що відповідачка виселить її фізично. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою надано копію її заяви від 18.06.2021 до Харківського відділу поліції ГУНП в Харківській області з приводу сварки з відповідачкою 06.06.2021, в ході якої остання погрожувала позивачці тілесними ушкодженнями та вбивством (а.с. 14), повідомлення відділу поліції № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області позивачці від 08.07.2021 (а.с. 58) про результати розгляду її заяви від 18.06.2021, згідно з яким з громадянкою [PERSON] проведено профілактичну бесіду щодо недопущення протиправних дій відносно позивачки. При цьому фактів, які б вказували на наявність ознак вчинення кримінального правопорушення, не встановлено, заявницею не пройдена судово-медична експертиза, тому фактів нанесення їй тілесних ушкоджень доведено не було. Отже, наданими позивачкою доказами не підтверджуються викладені у позовній заяві твердження про систематичні протиправні дії відповідачки щодо позивачки (вчинення скандалів, сварок, образ, нанесення тілесних ушкоджень тощо). Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачкою суду не надано. Натомість вчинення протиправних дій відповідачкою щодо позивачки заперечується відповідачкою, а також показаннями свідка [PERSON] . Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачкою всупереч вимог статті 81 ЦПК України не доведено систематичного вчинення відповідачкою протиправних дії щодо неї, що унеможливлює спільне проживання, що, у свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed