Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

22 квітня 2024 року позивач через свого представника - адвоката Давиденка К.В. звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Шлюбу між сторонами не укладено, проживають окремо з травня 2022 року. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, сина бачив останній раз вісім місяців назад і то випадково, зазначивши, що дитина йому непотрібна. Така поведінка відповідача є неприпустимою, останній має реальну можливість виконувати батьківські обов`язки, але не вчиняє відповідних дій, зовсім не цікавиться сином, не спілкується з ним, не проявляє щонайменшої батьківської турботи. Син знаходиться на повному утриманні позивача, нею створені всі гідні умови для проживання дитини без допомоги відповідача. У зв`язку з тим, що вона піклується про долю сина, не хоче, щоб у майбутньому відповідач мав можливість пред`явити до нього будь-які претензії матеріального характеру, в інтересах дитини звертається до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 01 травня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження; відповідача роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 27.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала. Зазначила, що з відповідачем проживали у фактичному шлюбі, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідач є біологічним батьком дитини, батьківство визнав. За час спільного проживання відповідач не був зацікавлений у подальшому забезпеченні сім`ї, тому вона з дитиною пішла від нього. Відповідач про місце їх з дитиною проживання знав, за його згодою дитина залишилася проживати з нею. Відповідач не приймав участі у вихованні та матеріальному утриманні сина, здоров`ям та життям дитини не цікавиться. Вона не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дитиною. Метою позбавлення відповідача батьківських прав є усунення на майбутнє перешкод у реалізації нею прав дитини без згоди батька, який не приймає участі у її вихованні та утриманні дитини. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та про визнання позову. Представник третьої особи Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, також надала заяву, в якій просила про проведення судового засідання у її відсутність, позовні вимоги не підтримують, надали висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записами даних про батьків у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 09 вересня 2021 року за актовим записом №195, місце державної реєстрації: Татарбунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Позивач разом з дитиною зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать дані паспорта позивача серії [NUMBER] , виданого 03 вересня 2007 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області та довідка про реєстрацію місця проживання, видані Татарбунарською міською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 27 вересня 2021 року Вих 11, відповідно. Позивач за місцем свого проживання, згідно з характеристикою, виданою 25 березня 2024 року старостою с Баштанівка Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, характеризується позитивно як така, що має спокійний, врівноважений характер, дотримується правил громадського порядку, доброзичлива дисциплінована порядна людина, без шкідливих звичок. Користується повагою серед мешканців села. Спиртними напоями не зловживає, скарг на її поведінку від мешканців села не надходило. Працювала тривалий час у СФГ «Вікторія» без оформлення трудових відносин, на даний час не працює. До складу її сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Дитина [PERSON] , [INFO] , є вихованцем дошкільного підрозділу Баштанівського ліцею с. Баштанівка Білгород-Дністровського району Одеської області, згідно з довідкою від 26 березня 2024 року № 9, виданою директором Баштанівського ліцею Татарбунарської міської ради [PERSON]. Згідно з характеристикою на [PERSON] , [INFO] , за місцем відвідування дошкільного підрозділу Баштанівського ліцею, дитина відвідує заклад не систематично, через сімейні обставини та хворобу. Хлопчик активний, рухливий, зріст/вага відповідають нормі. Соціально-побутові навички відповідають віку. За характером [PERSON] добрий, часто посміхається. При зустрічі з вихователями та іншими працівниками дитсадка проявляє радість. Мовлення відповідає віку, любить спілкуватися з дорослими, може попросити іграшку, розповідає про свої потреби, любить, щоб йому приділяли увагу. Грається у дитячому колективі, спілкується з однолітками. У нього сформовано доброзичливе ставлення до дітей. Хлопчик доброзичливий, вразливий, веселий, дружелюбний. Любить відвідувати дитсадок. Матір приділяє належну увагу вихованню дитини, приводить до дитсадка та забирає його. Хлопчик завжди охайний, доглянутий. Мати підтримує зв`язок з дитсадком з питань виховання, цікавиться поведінкою та здобутками своєї дитини, його психоемоційним станом, самопочуттям. Дитина забезпечена всі необхідним приладдям та іншими речами загального розвитку. Вдома створені всі необхідні житлово-побутові умови для розвитку дитини. У висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради 26.06.2024 року №148 визнано за не доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] . Відповідач зареєстрований та проживає окремо від сім`ї за адресою: [ADDRESS] , за даними паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 09 січня 2001 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області. Згідно з довідкою старости с. Баштанівка Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області С.І.Чебанюк від 26 березня 2024 року № 71, [PERSON] , [INFO] , не зареєстрований та не проживає за адресою: [ADDRESS] та не приймає участі у житті та вихованні сина [PERSON] , [INFO] , з травня 2022 року. Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивач в обґрунтування необхідності застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав посилається на те, що він не цікавиться сином, не займається його вихованням, не надає матеріального утримання. Відповідач проти позбавлення його батьківських прав не заперечує. Що стосується визнання позову відповідачем, то суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Матеріали справи та позиція її учасника - третьої особи свідчать про те, що третя особа не визнавала обставини викладених у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 КЦС ВС зазначив, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. Схожі висновки КЦС ВС зробив у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22. В іншій справі (постанова КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Судом встановлено, що між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним кодексом України. Позов про позбавлення батьківських прав позивачем обґрунтовується на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Проаналізувавши надані сторонами докази на обгрунтування власних позицій суд прийшов до переконання що позбавлення відповідача батьківських прав за обставин встановлених у справі буде передчасним. Так, у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суд має врахувати інтереси дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Непорозуміння між сторонами з приводу участі у вихованні дитини тим з батьків, який зі згоди іншого, проживає окремо разом з дитиною, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17 прийняв висновок, у якому зазначив, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька/матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання. Крім того, у висновку орган опіки та піклування встановив, що відповідач проходить службу у ЗСУ внаслідок чого не з`ясовано думку батька щодо позбавлення його батьківських прав. Батько не цікавиться сином, але утримує дитину, забезпечує матеріально, сплачує аліменти не порушуючи терміну. Виходячи з інтересів дитини орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавлення відповідача батьківських прав. Зворотного суду не доведено. Позивач не обґрунтувала, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав буде в інтересах дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13). У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. За такого, суд вважає, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суди повинні діяти у межах своєї дискреції. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Таким чином, суду не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що він притягувався адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося. Разом з тим, суд погоджується з тим, що відповідач не вживав достатніх заходів до спілкування з дитиною, не приділяв необхідної уваги та матеріального забезпечення, а тому у цій частині поведінка батька по відношенню до сина є неправильною, однак зважаючи на відсутність будь-яких попереджень із сторони державних органів в тому числі й за ініціативною позивачки за невиконання батьківських обов`язків, враховуючи період винної поведінки та обставини її допущення, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав, а тому відмовляє позивачу у задоволенні позову як у передчасному, із попередженням про необхідність зміни поведінки та покладенням на ООП контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Outcome: dismissed