Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

04.12.2024 року адвокат Дударенко А.М., діючи в інтересах позивача [PERSON] , звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою у якій просила суд стягнути з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості, еквівалентної 100\~000 євро, пеню у розмірі 440\~000 євро, на день виконання судового рішення та судові витрати. В обґрунтування позову вказано, що 04.08.2021 року [PERSON] звернувся до [PERSON] щодо можливості отримання ним позики у розмірі 3\~189\~000 грн., внаслідок чого 04.08.2021 року між ними укладено договір позики. Так, за умовами договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність кошти у розмірі 3\~189\~000 грн., що на день укладення договору є еквівалентом 100\~000 євро за офіційним курсом НБУ. Позичальник отримав 1\~594\~500 грн., що на день укладення договору є еквівалентом 50\~000 євро за офіційним курсом НБУ до підписання цього договору, що підтверджується власноручним підписом позичальника, а другу частину суму позикодавець зобов`язується оплатити від імені позичальника придбання літака, згідно рахунку-фактури, на рахунок компанії «SPED-AIR» Bjgustaw Babiarz, Jasionka 942 36-002 Jasionka. Відповідно до п. 1 укладеного договору позики - кошти надаються строком на 3 роки, від дати отримання кредиту, тобто до 04.08.2024 року. Відповідно до п. 5 договору - позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою. У разі відмови прийняти гроші, позичальник має прав внести суму в депозит. Пунктом 6 договору визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 5% від суми заборгованості, за кожен день прострочення. Також, 09.08.2021 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору позики, згідно якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти, що на день укладення цього договору є еквівалентом 100\~000 євро за офіційним курсом НБУ до підписання цього договору. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві всю суму грошових коштів зазначених у п. 1 договору, а саме 3\~189\~000 грн., але не менше 100\~000 євро за офіційним курсом НБУ, не пізніше ніж до 04.08.2024 року. Після повернення позики в повній сумі, позикодавець повинен повернути позичальнику договір позики з розпискою на договорі про отримання грошей в повному обсязі. Наявність договору позики з розпискою про отримання грошей в повному обсязі у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Дружина позичальника [PERSON] надала свою згоду на укладення цього договору та внесення змін до нього. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача, які виникли з договору позики, 21.10.2021 року сторони уклали договір застави повітряного судна. Станом на дату звернення до суду [PERSON] грошові кошти не повернув. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.01.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано представнику позивача строк для усунення недоліків. 15.01.2025 року до суду від представника позивача адвоката Дударенко А.М. надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2025 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 30.01.2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що він підтверджує факт позики та отримання у [PERSON] коштів у розмірі 3\~189\~000 грн., що на день укладення договору було еквівалентом 100\~000 євро за курсом НБУ. Ці кошти були направленні на придбання літака, який є предметом застави. Однак, відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та порушують умови договору застави. Крім того, відповідач зазначив, що ним частково погашено борг, а саме сплачено 10\~980 євро. Відповідач у відзиві вказав, що у позивача відсутні законні підстави для стягнення боргу в судовому порядку, оскільки відповідно до умов договору застави повітряного судна, [PERSON] у разі невиконання боргових зобов`язань повинен звернутися за виконавчим написом до нотаріуса для стягнення майна, після чого реалізувати його самостійно або через третіх осіб. Проте, позивач звернувся безпосередньо до суду з вимогою про стягнення суми боргу, хоча у відповідності до умов договору, він мав би спочатку отримати виконавчий напис та реалізувати заставне повітряне судно. Також, відповідач вказує, що повітряне судно, яке є предметом застави, з 22.06.2023 року знаходиться на зберіганні та у користуванні [PERSON] , на його приватному аеродромі. Передача літака була узгоджена сторонами та відповідач виходив з того, що передача літака є частиною врегулювання боргових зобов`язань, а не тимчасовим зберіганням майна. Також, у своїй позовній заяві позивач зазначив, що ним не здійснювались заходи щодо досудового врегулювання спору, однак це не відповідає дійсності, оскільки фактично сторони досягли попередньої домовленості про передачу повітряного судна у власність позивача, як способу остаточного врегулювання заборгованості, що підтверджується перепискою у мессенджері. Таким чином, відповідач вважає, що найбільш справедливим і юридично обґрунтованим способом врегулювання спору, є передача повітряного судна у власність позивача, як спосіб задоволення його вимог. 03.02.2025 року до суду від представника позивача адвоката Дударенко А.М. надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що позивач підтверджує, що повітряне судно з 22.06.2023 року перебуває на зберіганні на приватному аеродромі Slobidka (н.п. Слобідка, Київська область). Проте передача повітряного судна на територію вказаного аеродрому була тимчасовим заходом, що не змінює права власності та умов застави. Відповідач помилково трактує цю передачу, як реалізацію заставного права, що суперечить нормам законодавства. Таким чином, передача літака на зберігання не є підставою для припинення боргових зобов`язань відповідача. Відповідач стверджує, що сторони нібито досягли попередньої домовленості, щодо передачі повітряного судна у власність позивача, як способу остаточного врегулювання боргу. Однак представлені фрагменти переписки не є доказом юридично значущої домовленості, оскільки: відсутній офіційний договір або будь-який інший письмовий документ, що підтверджує таку передачу, в обмін на закриття боргу. Висловлювання позивача в неформальній переписці не є правочином у розумінні ст. 205 ЦКУ. Відповідач не надав доказів фактичної передачі права власності, що могло би свідчити про припинення боргових зобов`язань. Також позивач зазначає, що кошти, були отримані від відповідача, як компенсація проведеного ремонту літака, про що достеменно відомо відповідачу. Кошти в погашення боргу за договором позики позивач не отримував. Позивач також зазначає, що досудове врегулювання спору не було здійснене, оскільки жодних офіційних дій для такого врегулювання не вживалося. Підписуючи договір, відповідач чітко засвідчив факт ознайомлення з його умовами та дав свою згоду на отримання позики саме на цих умовах, при цьому позивач не вбачає в своїх діях порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов відносно відповідача, як споживача. Більш того, підписуючи договір, відповідач засвідчив факт ознайомлення з його умовами та надав свою згоду на отримання коштів на цих умовах. 10.02.2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких зазначено, що скріншоти переписки в «Telegram» є допустимими доказами, а позивач не надав жодних доказів, які б спростовували їх автентичність. Вказані скріншоти свідчать про те, що позивачем використовується літак для здійснення польотів, а також про справність літака. Використання літака, також підтверджується даними з бортового журналу літака, який є офіційними документом, у відповідності до якого, станом на кінець дня 20.02.2022 року наліт складав 2\~428,7 год. Відповідно до переписки з позивачем 22 та 30 травня 2024 року наліт складає вже 2\~451,4 год. Вказані обставини свідчать про те, що після передачі літака на аеродром позивача, ним здійснювались польоти, що суперечить твердженню позивача про зберігання повітряного судна. Крім того, з 21.08.2024 року до 18.10.2024 року між позивачем та відповідачем велась активна переписка з метою підготовки документів для передачі літака позивачу. У відповіді на відзив представником позивача зазначено, що кошти у розмірі 10 9680 євро отримані від відповідача є компенсацією проведеного ремонту літака, однак згідно переписки у «Telegram» - сума ремонту літака склала лише 4\~700 євро, коли залишок 6\~280 євро залишається без жодного іншого призначення, окрім як часткове погашення боргу. Оскільки переміщення літака та його використання не приносили жодної вигоди відповідачу, кошти витрачені на ремонт такого, не можуть вважатися компенсацією. Також, відповідач вказав, що розмір пені 440\~000 євро є явно не співмірним із можливими збитками та перевищує встановлені законодавством обмеження. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 10.03.2025 року представник позивача звернулась до суду з клопотанням про стягнення з відповідача, на користь позивача судових витрат, а саме про відшкодування витрат на правничу допомогу в загальній сумі 16\~000 грн. 08.04.2025 року до суду від представника відповідача адвоката Мартиненко Я.П. надійшли додаткові пояснення у справі у яких зазначено, що належним способом захисту прав позивача, у разі неповернення відповідачем позики, є саме звернення стягнення на повітряне судно, на підставі виконавчого напису нотаріуса, а не стягнення коштів за договором позики. Представник відповідача зазначає, що обрання неправильного способу захисту є підставою для відмови у позові. Крім того, у поясненнях вказано, що стягнення з відповідача пені у розмірі 440\~000 євро є неможливим, оскільки після початку воєнного стану, відповідач повинен бути звільнений від сплати пені, незалежно від її розміру, в свою чергу позивач, відповідно до Закону зобов`язаний списати пеню за часткове невиконання договору в повному обсязі. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] теж вимоги [PERSON] не визнав. Суд, заслухавши думку представників сторін, відповідача, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку: Так, судом встановлено, що 04.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до якого, сторони домовились про те, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність гроші у сумі 3 189\~000 грн., що на день укладення цього договору є еквівалентом 100\~000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро = 31,89 грн.). Позичальник отримав 1 594\~500 грн., що на день укладення цього договору є еквівалентом 50\~000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро - 31,89 грн.) до підписання цього договору, що підтверджується власноручним підписом позичальника на цьому договорі, а другу частину суми в розмірі 1 594\~500 грн., що на день укладення цього договору є еквівалентом 50\~000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро = 31,89 грн.) позикодавець зобов`язується оплатити від імені позичальника придбання літака, згідно рахунку-фактури, на рахунок компанії «SPED-AIR» Bogustaw Babiarz, Jasionka 942, 36-002 Jasionka. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №2213 (а.с. 24-25). Так, згідно п. 1 договору - позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві всю суму грошових коштів, зазначену в п. 1 цього договору, не пізніше ніж до 04 серпня 2024 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику договір позики з розпискою на договорі про отримання грошей в повному обсязі. Наявність договору позики з розпискою про отримання грошей в повному обсязі у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до п. 2 договору - повернення позики має бути здійснено по місцю знаходження позикодавця. Згідно з п. 3 договору - позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в п. 2 цього договору. В разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість через суд або виконавчий напис нотаріуса (п. 4 договору). Згідно з п. 5 договору - позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою. У разі відмови прийняти гроші позичальник має право внести суму в депозит. Згідно з п. 6 договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Крім цього, позичальник зобов`язується сплатити на користь позичальника пеню в розмірі 5% від суми заборгованості за кожен день прострочення повернення позики. Цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник підписує договір позики (п. 9 договору). Відповідно до п. 11 договору, цей договір укладається за домовленістю сторін без встановлення забезпечення. Сторони погодились, що після отримання позичальником реєстраційного посвідчення на літак, що вказаний в рахунку фактурі, він зобов`язаний протягом чотирнадцяти робочих днів передати в іпотеку цей літак позикодавцю. Позичальник зобов`язаний застрахувати вищевказаний літак в день перетину кордону України по типу страхування КАСКО. Забороняється будь-яка експлуатація літаку до моменту укладення договору іпотеки. 09.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про внесення змін до договору позики (а.с. 26-27), у відповідності до якого сторони домовились викласти частину договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.08.2021 року за реєстровим №2213 в наступній редакції: «Позикодавець,\~передав,\~а позичальник\~прийняв у\~власність гроші\~у сумі\~3\~189\~000\~грн.,\~що на\~день укладення\~цього договору\~є еквівалентом\~100\~000\~євро за\~офіційним курсом\~НБУ (1\~євро =\~31,89\~грн.)\~до підписання\~цього договору,\~що підтверджується\~власноручним підписом\~позичальника на\~цьому договорі.\~Пункт 1\~договору вказує,\~що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві всю суму грошових коштів, зазначену в п. 1 цього договору, а саме 3 189\~000 грн., але не менше еквівалент 100\~000 євро за офіційним курсом НБУ, на день повернення коштів, не пізніше ніж до 04 серпня 2024 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику договір позики з розпискою на договорі про отримання грошей в повному обсязі. Наявність договору позики з розпискою про отримання грошей в повному обсязі у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку». Вказаний договір про внесення змін до договору позики посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №2268. З долученої до матеріалів справи розписки від 09.08.2021 року вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 100\~000 євро, згідно договору позики від 04.08.2021 року за №2213 (а.с. 28). 21.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави повітряного судна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстровано в реєстрі за №3036 (а.с. 29-30). Так, згідно з п. 1.1 договору застави - цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що витікають із договору позики, посвідченого Легким В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 04 серпня 2021 року за реєстровим за №2213, (надалі - Основний договір), укладеного між заставодержателем та заставодавецем, за умовами якого заставодавець зобов`язується перед заставодержателем повернути суму позики у розмірі 3 189\~000 грн., що є еквівалентом 100\~000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро - 31,89 грн.) до 04 серпня 2024 року включно. Відповідно до п. 1.2. договору застави - в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1. даного договору заставодавець, на умовах передбачених даним договором, передає у заставу, належний йому на підставі реєстраційного посвідчення повітряного судна за №РП 4785, виданого 04.10.2021 Державною авіаційною службою України, повітряне судно, що має наступні характеристики: найменування виробника та модель - AERO AT Sp. z 0.0., AT-3 R100, заводський номер - АТ3-063, державний та реєстраційний знаки - UR-OKI (надалі предмет застави). Згідно з п. 1.3. договору застави - предмет застави оцінюється сторонами в сумі 3 189\~000 грн. Відповідно до п. 2.1 договору застави - право застави виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Зобов`язання, забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо позика повернена (п. 2.2 договору застави). Відповідно до п. 2.3 договору застави - заставодержатель набуває права звернення стягнення на повітряне судно у випадку, якщо позика не буде повернута у встановлені основним договором строки. При частковому виконанні заставодавецем забезпечених заставою зобов`язань, застава зберігається у початковому обсязі (п. 2.4 договору застави). Відповідно до п. 2.10 договору застави, у випадку невиконання заставодавцем зобов`язань за основним договором заставодержатель, на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, реалізує його самостійно або через третіх осіб за власним розсудом. Позивач вказує, що станом на момент його звернення до суду з цими вимогами, відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, що й зумовило його звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем [PERSON] долучено до матеріалів справи скріншоти переписки з месенджеру «Telegram». Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 ЦПК України - електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). У постанові Верховного Суду від 13.07.2020 року у справі за №753/10840/19 зроблено висновок, що: скріншоти повідомлень з телефону та планшета і роздруківки з Viber є належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка. Крім того, у постановах від 17.04.2020 року у справі за №905/2319/17, від 25.03.2020 року у справі за №570/1369/17, від 13.07.2020 року у справі за №753/10840/19, від 27.11.2019 року у справі за №1540/3778/18 - Верховний Суд дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах. Також, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 року у справі за №914/1003/21 зробив висновок про те, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. У постанові Верховного Суду від 15.07.2022 року у справі за №914/1003/21 зроблено висновок, що роздруківки є паперовою копією електронного доказу. Звідси вони мають бути засвідчені як паперові копії в порядку, встановленому чинним законодавством, та не підлягають засвідченню електронним підписом. Велика Палата Верховного Суду у п. 38 постанови від 21.06.2023 року у справі за №916/3027/21, провадження за №12-8гс23, дійшла такого висновку: «При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст. 96 ГПК України, у подібних правовідносинах». Як вже зазначалось судом, відповідачем долучено до матеріалів справи скріншоти переписки з позивачем з месенджеру «Telegram». При цьому представником позивача не заперечувався факт наявності такої переписки між сторонами. Так з вказаної переписки між відповідачем та абонентом « [PERSON] » вбачається, що відповідачем перераховано на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 10\~980 євро. Отримання вказаних грошових коштів не заперечується стороною позивача, однак заперечується адресування цих коштів саме в рахунок погашення заборгованості за договором позики. З дослідженої переписки судом, також встановлено, що літак знаходиться на аеродромі позивача, що також сторонами не заперечується. Крім того, досліджувана переписка містить відомості щодо витрат на ремонт літака, а також інформацію щодо наявності між сторонами діалогу про підготовку до укладення так званого «договору задоволення вимог», який би в разі його укладення, свідчив про врегулювання спору, шляхом отримання позивачем у власність літака та, як наслідок, відсутність боргових зобов`язань у відповідача. На підтвердження зазначеної в переписці інформації відповідачем долучено до матеріалів справи проекти відповідного договору та довіреності. Згідно ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст. 16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі за №638/18231/15-ц зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України - правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18.09.2013 року у справі за № 6-63цс13 та від 11.11.2015 року у справі за №6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України - суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі за № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі за №6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі за №6-996цс17. У постанові від 13.07.2022 року у справі за №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на особливості виконання грошового зобов`язання, а саме - грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Аналогічне зазначено також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі за №373/2054/16. Судом встановлено та не заперечується сторонами те, що у відповідності до договору позики від 04.08.2021 року та додаткового договору до нього від 09.08.2021 року, позивач передав, а відповідач прийняв у власність гроші у сумі 3 189 000 грн., що на день укладення цього договору є еквівалентом 100 000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро = 31,89 грн.) до підписання цього договору. Крім того, зазначеними договорами сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві всю суму грошових коштів, зазначену в п. 1 цього договору, а саме 3 189 000 грн., але не менше еквівалент 100 000 євро за офіційним курсом НБУ, на день повернення коштів, не пізніше ніж до 04 серпня 2024 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику договір позики з розпискою на договорі про отримання грошей в повному обсязі. Наявність договору позики з розпискою про отримання грошей в повному обсязі у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначені положення договору позики відповідають положенням ст. 533 ЦК України. Щодо посилання відповідача та представника відповідача на обрання позивачем неправильного способу захисту, оскільки в даному спору позивач має захистити своє порушене право лише шляхом звернення стягнення на предмет застави, суд зазначає про наступне: Договором позики від 04.08.2021 року сторони передбачили, шо в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість через суд або виконавчий напис нотаріуса (п. 4 договору). Разом з тим, 21.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави повітряного судна, у відповідності до умов якого цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що витікають із договору позики, посвідченого Легким В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 04 серпня 2021 року за реєстровим за №2213, (надалі - Основний договір), за умовами якого заставодавець зобов`язується перед заставодержателем повернути суму позики у розмірі 3 189 000 грн., що є еквівалентом 100 000 євро за офіційним курсом НБУ (1 євро - 31,89 грн.) до 04 серпня 2024 року включно. Пункт 1.2. договору застави зазначає, що в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1. даного договору заставодавець, на умовах передбачених даним договором, передає у заставу належний йому на підставі Реєстраційного посвідчення повітряного судна за №РП 4785, виданого 04.10.2021 Державною авіаційною службою України, повітряне судно, що має наступні характеристики: найменування виробника та модель - AERO AT Sp. z 0.0., AT-3 R100, заводський номер - АТ3-063, державний та реєстраційний знаки - UR-OKI (надалі предмет застави). Відповідно до п. 2.3 договору застави - заставодержатель набуває права звернення стягнення на повітряне судно у випадку, якщо позика не буде повернута у встановлені основним договором строки. Пунктом. 2.10 договору застави дійсно передбачено, що у випадку невиконання заставодавцем зобов`язань за основним договором заставодержатель, на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, реалізує його самостійно або через третіх осіб за власним розсудом. Так,\~у відповідності\~до ст.\~1\~ЗУ «Про\~заставу» застава\~-\~це спосіб\~забезпечення зобов`язань,\~якщо інше\~не встановлено\~законом.В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про заставу» - заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога або вимога, яка може виникнути в майбутньому, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог, та/або про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Предметом застави можуть бути майно та майнові права (ст. 4 ЗУ «Про заставу»). Згідно зі ст. 16 ЗУ «Про заставу» - право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору, якщо інше не встановлено законом. Якщо предмет застави, відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про заставу» - за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Статтею 20 ЗУ «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно з ч. 1 ст. 572 ЦК України - в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Тобто, Законом України «Про Заставу» та § 6 ЦК України чітко передбачено, що звернення стягнення на предмет застави є виключно правом особи, що має статус заставодержателя, та не є його обов`язком, як помилково вважає відповідач. З урахуванням викладеного, доводи сторони відповідача, щодо застосування позивачем неправильного способу захисту свої порушених прав, шляхом пред`явлення до суду позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики є помилковими та не заслуговують на увагу. Щодо твердження відповідача про часткове погашення заборгованості за договором позики суд зазначає про наступне: Так, під час судового розгляду судом встановлено, що дійсно відповідачем здійснювались часткові платежі на рахунок позивача, які в своїй сукупності складають 10 980 євро, отримання яких не заперечуються стороною позивача. При цьому представник позивача вказала, що вказані грошові кошти адресовані в рахунок ремонту літака, про що було достеменно відомо відповідачу. З досліджуваної судом переписки в месенджері Telegram» судом встановлено, що дійсно позивачем здійснювався ремонт літака, який, у відповідності до смс-повідомлень позивача в месенджері, вартував 4\~700 євро, а не 10 980 євро, як про те зазначає представник позивача. Враховуючи, що позивачем не заперечується факт отримання зазначених грошових коштів, суд вважає за необхідне грошові кошти у розмірі 6\~280 євро (різниця між отриманими позивачем грошовими коштами та суми ремонту) віднести в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 04.08.2021 року. За таких обставин, з урахуванням часткового погашення заборгованості, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 93\~720 євро. Разом з цим, вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 440\~000 євро, суд вважає такою, що не підлягає задоволенню, оскільки: Відповідно до п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-й строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 2402.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, у період дії в Україні воєнного стану, неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності. Відповідно до Указу Президента за №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні запроваджено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на момент розгляду справи судом. Таким чином, відповідач є таким, що звільнений від відповідальності за прострочення виконання ним зобов`язань за даним договором позики під час дії воєнного стану та, стягнення з останнього пені на користь позивача буде суперечити нормам чинного Законодавства. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 04.08.2021 року у розмірі 93\~720 євро. Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов [PERSON] задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~627,60 грн., виходячи з розрахунку: розмір задоволених позовних вимог 4 226 772 грн. (93 720 євро) * 15\~140 грн. сума сплаченого судового збору / 24 354 000 грн. (540 000 євро) = 2\~627,60 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає про наступне: Так, згідно зі ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ст. ст. 137, ст. 141 ЦПК України - у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України - судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема і на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі за №927/237/20). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява за №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу у розмірі 16\~000 грн. представником позивача до матеріалів справи долучено: договір за №93 про надання правничої допомоги від 27.11.2024 року, укладений між адвокатом Дударенко А.М. та позивачем [PERSON] ; акт приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) за №1 від 03.12.2024 року, у відповідності до якого вартість наданих адвокатом послуг ознайомлення з документами, підготовка позовної заяви та її направлення вартує 8\~000 грн.; платіжну інструкцію, у відповідності до якої [PERSON] сплатив на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 8\~000 грн.; акт приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) за №2 від 18.02.2024 року, у відповідності до якого вартість наданих адвокатом послуг з представництва інтересів позивача у цивільній справі за №363/6327/24 вартує 4\~000 грн.; платіжну інструкцію, у відповідності до якої позивач [PERSON] сплатив на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 000 грн. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі за №904/4507/18. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях: від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» - заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі за №127/9918/14-ц). При цьому, суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини - заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, а також те, що відповідними актами виконаних робіт та платіжними інструкціями підтверджено, понесення позивачем витрат у розмірі 12\~000 грн., а не 16\~000 грн., як заявлено, слід дійти висновку про доведення факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу саме в розмірі 12 000 грн., як такий, що підтверджений відповідними доказами. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат. Так, враховуючи, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача має бути стягнено документально підтверджені, понесені позивачем судові витрати, а саме: 2\~082,67 грн., виходячи з розрахунку: розмір задоволених судових витрат 12 000 грн. * 4\~226\~772 грн. (93\~720 євро) розмір задоволених позовних вимог / 24 354\~000 грн. (540\~000 євро) розмір заявлених позовних вимог = 2\~082,67 грн.

Outcome: partial