Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 23 грудня 2023 року між ним та відповідачем, було укладено договір позики, відповідно до якого він як позикодавець передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 150\~000,00 гривень, які позичальник зобов`язувався повернути до 29 січня 2024 року. Факт отримання коштів у позику підтверджується відповідною розпискою, яка була надана відповідачем.\~У вищезазначений термін Відповідач грошові кошти не повернув. У зв`язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за договором, станом на 13 листопада 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 150\~000,00 грн., тобто жодних коштів повернуто не було. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути три відсотки річних у розмірі 3\~553, 28 гривень та збитки від інфляції, що становлять 11\~914, 84 гривень. Представник позивача адвокат Михалевич Д.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду заяви належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин, в зв`язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши думку представника позивача адвоката Михалевича Д.А., дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. Судом встановлено, що 23 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач як позикодавець надав відповідачеві як позичальнику позику в сумі 150\~000,00 гривень, яку останній зобов`язувався повернути до 29 січня 2024 року. На підтвердження укладення договору позики відповідачем було видано розписку про отримання коштів. У встановлений в розписці термін 29.01.2024 року позичальник кошти не повернув. При цьому оригінал розписки було безпосередньо досліджено судом у судовому засіданні та встановлено, що вони ідентичні копії, яка додана позивачем до матеріалів справи в підтвердження позовних вимог. Отже, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти, які останній передав відповідачу відповідно до договору позики. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 року у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 18.01.2017 року у справі № 6-2789цс16, від 12.04.2017 року у справі № 442/8157/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14.04.2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21.07.2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Із урахуванням наведених вище положень законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 23 грудня 2023 року про отримання коштів в розмірі 150\~000,00 грн. із зобов`язанням їх повернути у строк до 29 січня 2024 року підтверджує, як факт укладення між сторонами договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі № 154/3443/18 Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, встановивши наявність оригіналу боргових розписок у Позивача без зазначення на ній повернення оспорюваної суми відповідачем, суд констатує, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Жодних доказів на спростування вищезазначених обставин, зокрема, доказів на підтвердження факту виконання відповідачем умов вказаного договору позики та про фактичне повернення останнім суми грошових коштів, отриманих в позику від позивача, відповідачем суду не надано. Водночас, в частині заявлених позовних щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків, суд зазначає наступне. Приписи ст. 1050 ЦК України, встановлюють, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положенням ч. 2 ст. 625 ЦПК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в межах даної справи, заборгованість повинна стягуватися з урахування трьох процентів річних та індексу інфляції за весь час прострочення. Перевіривши розрахунки наведені у позовній заяві, суд погоджується, що з відповідача на користь позивача також підлягають до стягнення три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 3\~553,28 гривень та інфляційні збитки у розмірі 11\~914,84 гривень. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором позики від 23 грудня 2023 року у розмірі 150\~000,00 гривень, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 3 553, 28 гривень та інфляційні збитки у розмірі 11 914, 84 гривень. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 1\~654,68 грн. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved