Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

27.11.2024 року до Миргродського міськрайонного суду Полтавської області звернувся [PERSON] в інтересах якої діє представник, адвокат Акрітов К.К. з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що15.06.2021 року [PERSON] , було передано [PERSON] 2 900 (дві тисячі дев?ятсот ) доларів США що еквівалентно 118 900 грн. 00 коп. (сто вісімнадцяти тисячам дев?ятиста гривням) у борг, який було засвідчено розпискою, який останній зобов?язався повернути в строк до 20.08.2021 року. Однак, у визначений розпискою строк відповідач не виконав свої зобов?язання щодо повернення боргу. Оскільки, відповідач зобов`язання у визначений договором строк не виконав, добровільно гроші повернути відмовляється, а тому позивач змушений звернутись до суду з позовом та просить стягнути з [PERSON] , згідно боргової розписки від 15 червня 2021 року 118 900 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024 року визначено головуючого суддю Морозовську О.А. (а.с. 15). Ухвалою суду від 11 грудня 2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 08.01.2025 року. Ухвалою суду від 19.02.2025 року підготовче провадження по справі закрити то призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явився, представник позивача направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, та просив позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. (а.с. 49, 59). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання повторно не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Суддя ухвалила провести заочний розгляд справи на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суддя прийшла до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Суддею встановлено, що 15.06.2021 року між сторонами був укладений договір позики у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 2900 доларів США, які зобов`язувався повернути до 20.08.2021 року. На підтвердження укладення відповідачем була надана розписка, підписана останнім. (а.с. 50). Зі змісту вказаного документу боргової розписки, вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця. Позичальник відповідач [PERSON] у добровільному порядку суму боргу не повернув. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригінала боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст. 1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч.1 ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених ним у позові, або ж сплати останньому боргу за договором позики, до суду не подано. Отже, враховуючи вище викладене, а також те, що боргова розписка від 15.06.2021 року підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів [PERSON] та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 2900 доларів США, що станом на дату подачі даного позову до суду складає 118 900 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок. Окрім цього, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Outcome: approved