Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивачі звернулися до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Київської міської ради, треті особи: Житлово-удівельний кооператив «Автотранспортник-4», [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , про визнання права власності на кооперативну квартиру, яка обґрунтована тим, що з 21.12.1983 року позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому народилися діти - доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. Позивач [PERSON] з 12.06.1986 року є членом ЖБК «Автотранспортник - 4», на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Автотранспортник - 4», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 30.06.1986 №633, видано ордер на житлове приміщення серії Ж №057519 від 07.07.1986 року [PERSON] та членам його родини було надано право на заняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Позивачам, необхідно оформити право власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим, вони звернулись до ЖБК «Автотранспортник-4», однак їм не було надано відповідних документів із посиланням на те, що колишнім керівництвом Третьої особи нібито було викрадено документи, які стосуються членів кооперативу. А тому позивачі не можуть оформити право власності на квартиру у звичайний спосіб, у зв`язку з чим, були змушені звернутися до суду з вищезазначеним позовом, відповідно до якого просять визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2024 було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 18.02.2025 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - адвокат Горбенко К.О. подав письмову заяву, у якій просив суд розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення рішення не заперечував. Позивачка [PERSON] у судове засідання не прибула, у ході розгляду справи суду подала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Представник Київської міської ради у судове засідання не прибув, на електронну адресу суду від представника надійшли письмові пояснення, відповідно до яких просили ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства та проводити розгляд справи у відсутності представника Київської міської ради. Треті особи у судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені належним чином, на адресу суду направили клопотання про розгляд справи у їх відсутність За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутності сторін у справі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до копії Ордеру серії Ж №057519 на житлове приміщення в будинку ЖБК « Автотранспортник-4» члену ЖБК [PERSON] з сім`єю з 3-х осіб, житловою площею 29,76 кв. м., яка складається з двох за адресою: [ADDRESS] , виданого 07.07.1986 року Виконавчим комітетом членів ЖБК «Автотранспортник - 4», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 30.06.1986 №633. Склад сім`ї відповідно до ордеру - [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька. Згідно з довідкою, виданою УЖБК Київського міськвиконкому від 15.06.1986, [PERSON] рішенням МВК 32/3-86 від 12.06.1986 затверджений членом ЖБК "Автотранспортник" і йому дозволено внести кошти за двокімнатну квартиру [ADDRESS] в сумі 3 740,00 руб.. Сума сплачених позивачем [PERSON] коштів за вказану квартиру 26.06.1986 року становила 3 740 руб., що підтверджується копією квитанції №2 від 26.06.1986 року (а.с.13). Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Так, згідно з вимогами ст. 15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Аналогічні положення викладені в п.5-1 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 18.09.1987 року, де зазначено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Згідно зі ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлового кооперативу стає її власником. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі від 21.12.1983 року (а/з 16) (а.с.8) Так, частинами першою та другою статті 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно положень ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] повністю сплатив кошти за спірну квартиру під час перебування у шлюбі з позивачкою [PERSON] , що підтверджується копією квитанції №2 від 26.06.1986 року та копією свідоцтва про укладення шлюбу від 21.12.1983, то вдповідно він та його дружина [PERSON] набули спільне сумісне право власності на неї, а відтак заявлені позивачами вимоги підлягають задоволенню судом у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved