Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» про зобов`язання відновити виплату та стягнення заборгованості із виплати середнього заробітку. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що у період з 9 вересня 2021 року по теперішній час він знаходиться у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс». Щомісячно, до повномасштабного вторгнення РФ на територію України, ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» здійснював нарахування та виплату позивачу заробітної плати в період часу з вересня 2021 року по березень 2022 року. 26 березня 2022 року [PERSON] відповідно до мобілізаційної директиви Головнокомандуючого Збройних сил України від 24.02.2022 року, було зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] . На даний момент позивач є діючим військовослужбовцем. В період часу з 26 березня 2022 року по 19 липня 2022 року відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» здійснював позивачу нарахування та виплату середньої заробітної плати. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, які набрали чинності 19 липня 2022 року ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» з 19 липня 2022 року припинив виплачувати позивачу середню заробітну плату. При цьому, 18 травня 2024 року були внесенні зміни до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку. Відповідно до частини 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, направленням, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються центрами рекрутингу, центрами надання адміністративних послуг, центрами зайнятості, відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Центральним управлінням або регіональним органом Служби безпеки України, відповідними підрозділами розвідувальних органів України на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за такими громадянами місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Тобто, як вказує позивач, держава повернула обов`язок роботодавця по збереженню середнього заробітку на підприємстві осіб, які прийняті на військову службу. Отже, позивач працевлаштовуючись до ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» мав об`єктивні очікування на те, що у разі прийняття на військову службу він не буде позбавлений виплати середньої заробітної плати, крім того позивач зазначає, що з 18 травня 2024 року йому повернуто право на середньомісячний заробіток. У зв`язку з вищевикладеним та з метою досудового врегулювання спору, позивачем 24 листопада 2024 року на електронну адресу ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» була подана претензія з вимогою поновлення виплачувати йому середню заробітну плату, як особі яку було прийнято на військову службу. 03 грудня 2024 року ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» відхилило претензію досудового врегулювання спору, посилаючись на те, що Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а трудові відносини регулюються Кодексом законів про працю України. Позивач зауважив, що Кодекс законів про працю України є загальним нормативно-правовим актом, який регулює трудові відносини між роботодавцем та працівником, а Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» спеціальним, оскільки регулює питання трудових відносин військовослужбовців в частині збереження робочого місця та виплату середнього заробітку за працівниками під час проходження служби. Вказане і стало підставою для звернення до суду, а тому позивач просить: зобов`язати відповідача відновити [PERSON] виплату середнього заробітку з 18 травня 2024 року, виходячи з розміру середньомісячного заробітку, який він отримував до моменту припинення таких виплат; стягнути з відповідача заборгованість із виплати середнього заробітку за період з 18 травня 2024 року до 13 січня 2025 року, у сумі 85 937,76 грн; зобов`язати відповідача перерахувати суму 85 937,76 грн. на банківський рахунок позивача: АТ КБ «ПРИВАТБАНК», IBAN: [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Разом з тим, позивач просив поновити строк на звернення до Вінницького міського суду у Вінницькій області по справі №127/1239/25 за позовом [PERSON] до ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.12.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов. 04.02.2025 відповідачем ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» надано до суду відзив на позовну заяву (вх. №10382) відповідно до якого у задоволенні позовної заяви просили відмовити в повному обсязі. Відповідач зазначає, що у зв`язку із змінами, внесеними до ч. 3 ст. 119 КЗпП, ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» видав наказ №189/К від 19.07.2022 «Про припинення виплат середнього заробітку працівникам, які проходять військову службу під час мобілізації» працівнику, юрисконсульту [PERSON] , який був призваний на військову службу під час мобілізації з 26.03.2022. Стаття 119 КЗпП передбачає гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, а також працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Крім того, за працівниками прийнятими на військову службу під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів держбюджету відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Таким чином, працівникам прийнятими на військову службу надаються гарантії та пільги відповідно до закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", але за ними зберігаються місце роботи і посада на підприємстві. Також дана інформація підтверджується роз`ясненням від Міністерства економіки України від 16.08.2022 р. №4711-06/59141-07, де зазначило, що враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону від 01.07.2022 р. №2352-IX не визначено жодних особливостей застосування положень частини третьої статті 119 КЗпП, з дня набрання чинності Законом №2352 за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до дня набрання чинності Законом, так і після цього, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади. Таким чином з моменту набрання чинності Законом, на думку Мінекономіки, не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до 19.07.2022. Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (статті 116), минуло не більше одного року. Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначається судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з даним позовом, обґрунтовує заявлені ним вимоги, зокрема внесенням змін до ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», які набрали чинності 18.05.2024, тому як вказує позивач строк звернення до суду слід відраховувати саме від 18.05.2024. Посилаючись на поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, [PERSON] вказує, що з 26.03.2022 та дотепер є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України, проходить військову службу та виконує, у тому числі, бойові завдання. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, який підлягає поновленню. Так, по суті вимог позовної заяви судом зазначається наступне. Судом встановлено, що наказом ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» №309-к від 08.09.2021 прийнято [PERSON] на посаду юрисконсульта 09.09.2021 з посадовим окладом 9700,00 грн за основним місцем роботи (а.с. 5). На підставі витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 26.03.2022 №73 ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» 28.03.2022 прийнято наказ №75/к, яким увільнено [PERSON] , юрисконсульта, від роботи з 26.03.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби (а.с. 5 зворот). Відповідно до статті 119 КЗпП України зі змінами, внесеними ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» прийнято наказ №189/к від 19.07.2022, яким наказано Відділу бухгалтерії припинити з 19.07.2022 нарахування та виплату середнього заробітку [PERSON] , юрисконсульту, який проходить військову службу під час мобілізації (а.с. 6). Згідно посвідчення офіцера серії [NUMBER] від 01.01.2024 [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, військове звання - капітан юстиції, посада, яку займає помічник начальника комісії з правової роботи 11 Регіональної ВЛК (а.с. 7). Позивач [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 20.12.2024 (а.с. 9 зворот). Як вбачається із довідки, виданої ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» за вих. №01-20/126 від 16.12.2024, нарахування та виплата заробітної плати [PERSON] здійснювалась з вересня 2021 року по липень 2022 року включно (а.с. 4 зворот). 22.11.2024 [PERSON] звернувся до ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» із претензією досудового врегулювання спору, згідно якої просив ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» з 18 травня 2024 року розпочати йому виплату середньої заробітної плати на підставі частини 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» юрисконсульту ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс», із зазначенням банківського рахунку для перерахування грошових коштів (а.с. 8-9). У відповідь на вказану вище претензію ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» повідомлено, що ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» не порушує законні права [PERSON] , а тому вимушене відхилити його претензію щодо виплати середньої заробітної плати згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 10). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Кодексом законів про працю України надано визначення трудового договору. Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації. Згідно з частиною другою статті 39 Закону громадяни України призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП) (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Таким чином, із набранням чинності Закону №2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі. Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби. Матеріалами справи встановлено, що ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» припинено з 19 липня 2022 року виплату середньої заробітної плати позивачу [PERSON] на період проходження ним військової служби. Позивач звертаючись до суду з даним позовом просить зобов`язати ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» відновити йому виплату середнього заробітку та стягнути заборгованість із виплати середнього заробітку за попередній період, вказуючи на застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 21 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу». Однак вказані доводи позивача є безпідставними, так як положеннями статті 21 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» врегульовано особливості матеріального забезпечення громадян України у зв`язку з їх призовом, направленням або прийняттям на військову службу. Натомість позивач [PERSON] з 26.03.2022 вже проходить військову службу за призовом під час мобілізації, тобто його гарантії як громадянина, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, передбачені частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка підлягає застосуванню до спірних відносин. Відповідно до частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 2022 року №2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України виключені. При цьому, трудові правовідносини стосовно припинення нарахування та виплати відповідачем середнього заробітку позивачу відповідають вимогам Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Аналізуючи наведені вище норми матеріального права суд дійшов висновку, що підстави для відновлення позивачу виплат середнього заробітку відсутні. Посилання позивача на те, що припинення виплати йому середнього заробітку суперечить положенням ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» є безпідставними та необґрунтованими. Таким чином позовні вимоги про зобов`язання відповідача ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» відновити виплату середнього заробітку [PERSON] з 18 травня 2024 року задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Щодо вимоги про стягнення заборгованості із виплати середнього заробітку, то дана вимога задоволенню також не підлягає, так як є похідною від вимоги про зобов`язання відновити виплату середнього заробітку, в задоволенні якої відмовлено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: dismissed