Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

У квітні 2024 р. позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що проходив військову службу за контрактом у [NUMBER] прикордонному загоні Державної прикордонної служби України військовій частині № [NUMBER] . 16 березня 2022 р. позивач виконував бойове завдання на блокпосту № 1 міста Лебедин. Тоді, внаслідок зборки ПМ сержантом [PERSON] , який знаходився навпроти позивача, відбувся випадковий постріл, у результаті чого позивач отримав поранення. Актом від 27 березня 2022 р. встановлено, що нещасний випадок стався під час виконання ним обов`язків військової служби згідно з абзацами третім і четвертим частини третьої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" внаслідок необережного поводження зі зброєю з боку сержанта [PERSON] . 11 березня 2023 р. головою військово-гарнізонної військово-медичної комісії видано позивачу довідку про те, що він є обмежено придатним до військової служби. 27 березня 2024 р. позивачу встановлено інвалідність третьої групи. Позивач втратив працездатність на 60%, а причиною є поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. У момент отримання тілесних ушкоджень та під час лікування позивач переніс значний фізичний біль і пережив емоційний стрес. Наслідки перенесеної травми спричинили негативні психосоматичні та психоемоційні зміни. Позивач потребує тривалої реабілітації, адже отримана травма призвела до обмеження реалізації його звичок і бажань. Наразі він звільнений від проходження військової служби та не може захищати Батьківщину, що спричиняє не лише фізичні, а й психологічні страждання. Для відновлення втрачених можливостей і повернення до звичайного способу життя позивачу рекомендовано спостереження ряду лікарів, що потребує певних грошових витрат. Внаслідок неправомірних дій винної особи позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, що спричиняє як матеріальні, так і емоційні витрати, негативно впливаючи на його здоров`я. Наслідки події зумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних і матеріальних ресурсів, і досі потребують компенсаторних можливостей для їх подолання. Зазначає, що [PERSON] вчинив дії, які призвели до тяжкого тілесного ушкодження позивача, будучи військовослужбовцем контрактної служби військової частини № [NUMBER] . Оскільки військовослужбовець частини порушив вимоги актів з охорони праці, що спричинило тяжке тілесне ушкодження позивачу, перебуваючи у службових відносинах з відповідачем, відповідати має саме військова частина. Крім того, відповідальність військової частини за завдану шкоду військовослужбовцям настає і з огляду на те, що шкода була завдана вогнепальною зброєю, яка перебуває на праві оперативного управління відповідача. Позивач вказує, що йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 150 000 грн. Просить стягнути з військової частини № [NUMBER] на його користь 150 000 грн як відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я. У відзиві на позовну заяву відповідач із позовом не погодився, зазначивши, що системний аналіз норм статті 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", Цивільного кодексу та Цивільного процесуального кодексу свідчить про те, що процедура присудження моральної шкоди військовослужбовцям має бути встановлена окремим законом, якого не було прийнято. Чинним законодавством встановлений механізм призначення одноразової грошової допомоги при частковій втраті працездатності військовослужбовцям. Рапорт про її виплату позивач подав лише 25 квітня 2024 р. Зазначено, що належним відповідачем у справі є [PERSON] . Також вказано на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням моральної шкоди позивачу, і що жодних доказів протиправних дій чи бездіяльності з боку відповідача позивачем не надано. Позивач, заявляючи вимоги на 150 000 грн, не дотримався вимог розумності, виваженості та справедливості, не врахувавши факт відсутності вини. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи у поясненнях зазначив, що поводження зі зброєю військовослужбовцем не є джерелом підвищеної небезпеки. Як позивач, так і третя особа на момент події були чинними військовослужбовцями, обізнаними з технічними властивостями пістолета [PERSON] , які пройшли спеціальну підготовку та інструктаж щодо поводження зі зброєю. Висновок про те, що випадковий постріл був наслідком необережності третьої особи, ґрунтується лише на його та позивача поясненнях. [PERSON] і [PERSON] , які також надавали пояснення, не бачили моменту пострілу, але чули звук. Пояснення [PERSON] були надані одразу після інциденту, коли він перебував у шоковому стані, був переляканий й писав те, що йому говорили службові особи військової частини. Такі пояснення не можуть бути достатніми доказами для встановлення протиправності дій третьої особи, причинного зв`язку та вини. Виникають сумніви, що військовослужбовець із високим рівнем підготовки міг необережно поводитись зі зброєю. Також зазначено, що нещасний випадок міг статись через грубу необережність самого позивача, який, розуміючи, що перебуває навпроти третьої особи, не дотримався правил особистої безпеки. Немає причинного зв`язку між нещасним випадком та моральною шкодою, оскільки багато військовослужбовців зазнають стресу в умовах воєнних дій. Із 2022 р. позивача щонайменше шість разів притягнуто до адміністративної відповідальності, відкрито вісім виконавчих проваджень. У серпні 2023 р. його автомобіль було розбито. Вказане могло викликати емоційні страждання. Крім того, [PERSON] перебуває в скрутному матеріальному становищі: має серйозні проблеми зі здоров`ям, на його утриманні малолітній син, а дружина є студенткою й не працює. Позивача з 11.07.2023 по вересень 2024 р. неодноразово призначали на вищі посади. Інвалідність встановлено тимчасово до 1 березня 2025 р. Ухвалою суду від 16 квітня 2024 р. відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи. 16 червня 2024 р. здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку. Ухвалою від 11 червня 2024 р. справу прийнято до провадження суддею Ніколаєнко О. О. Протокольною ухвалою суду від 2 серпня 2024 р. до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, додатково пояснивши, що пістолет [PERSON] є джерелом підвищеної небезпеки. Позивача було звільнено з військової служби у вересні 2024 р. за станом здоров`я. Після закінчення строку встановлення інвалідності він повторно МСЕК не проходив, оскільки виїхав за кордон і наразі лікується там. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з підстав, зазначених у відзиві. Підтвердив, що позивач у вересні 2024 р. був звільнений з військової служби за станом здоров`я, а також зазначив, що у червні 2024 р. йому була виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку із пораненням у розмірі 750 000 грн. Кримінальне провадження стосовно [PERSON] не порушувалось. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти позову з зазначених підстав, вказувала, що [PERSON] сам порушив правила поводження зі зброєю, коли сів навпроти [PERSON] , будучи обізнаним, що той чистить зброю, та при цьому не мав засобів захисту (бронежилета). Інвалідність [PERSON] була встановлена тимчасово та наразі не продовжена. Також вона повідомила, що у грудні 2024 р. [PERSON] зник безвісти на території Курської області під час виконання бойового завдання за умов, які дають підстави для висновку про його загибель. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що наказом начальника [NUMBER] прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 27 вересня 2021 р. № 442-ОС позивача було зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення та прийнято на військову службу за контрактом (т. 1, а.с. 5). Відповідно до акта № 03-22 розслідування нещасного випадку, який стався з молодшим сержантом [PERSON] [INFO] , він виконував бойове завдання на блокпосту № 1 міста Лебедин. Перебуваючи на позиції спільно з військовослужбовцями прикордонної комендатури швидкого реагування сержантом [PERSON] та сержантом [PERSON] , проводив чистку зброї пістолета [PERSON] . У результаті зборки пістолета сержантом [PERSON] , який знаходився навпроти [PERSON] , стався випадковий постріл, унаслідок якого молодший сержант [PERSON] отримав поранення в районі нижньої черевної порожнини (паху) та був доставлений до міської лікарні міста Лебедин, де його прооперували. Причиною нещасного випадку зазначено необережне поводження зі зброєю. За висновком комісії, нещасний випадок визнано таким, що стався з [PERSON] під час виконання обов`язків військової служби згідно з абзацами 3 і 4 частини третьої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" унаслідок необережного поводження зі зброєю з боку сержанта [PERSON] (а.с. 7, т. 1). Відповідно до довідки від 11 травня 2023 р. № 1547 гарнізонної військово-лікарської комісії, сержант [PERSON] є обмежено придатним до військової служби внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби. У нього зафіксовано поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 8 т. 1). Також відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії [PERSON] має третю групу інвалідності, встановлену до 1 березня 2025 р. Причиною інвалідності вказано поранення (травму), пов`язану з виконанням обов`язків військової служби (арк. справи 9, т. 1). Позивачем надано копію індивідуальної програми реабілітації інваліда, складену 27 вересня 2024 р., із зазначеною датою контролю виконання лютий 2025 р. У формі програми реабілітації відсутні відмітки про виконання реабілітаційних заходів (а.с. 1012 т. 1). Згідно з довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності, [PERSON] встановлено ступінь втрати працездатності 60%. Причиною втрати працездатності зазначено поранення (травму), пов`язану з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 13, т. 1). 24 червня 2024 р. відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 250-кратного розміру прожиткового мінімуму, тобто 757 000 грн. Це підтверджується копією наказу про призначення одноразової грошової допомоги, рішенням про її призначення та платіжною інструкцією від 24 червня 2024 р. (а.с. 7173, т. 1). Представником третьої особи надано відповідь Управління патрульної поліції в Сумській області, згідно з якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху 26 листопада 2022 р., 22 червня 2023 р., 22 липня 2023 р., 10 травня 2023 р., 9 грудня 2023 р., 28 червня 2024 р. та на нього було накладено адміністративні стягнення у вигляді штрафів (арк. справи 232, 235, 236, т. 1). У період з 22 лютого 2022 р. щодо позивача було відкрито 8 виконавчих проваджень, у яких він виступав боржником (арк. справи 238, т. 1). Позивач є власником транспортного засобу Volkswagen Passat з номерним знаком [NUMBER] . Дослідженими в порядку забезпечення доказів сторінок позивача в мережах Instagram та TicToc встановлено, що автомобіль позивача був пошкоджений в результаті ДТП. Представником третьої особи також надано інформацію про розмір грошового забезпечення [PERSON] за період з грудня 2023 р. по травень 2024 р. (а.с. 241243 т. 1). Надано медичну документацію та копії фіскальних чеків, виписки з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] на підтвердження його стану здоров`я та понесення витрат на лікування (а.с. 3-18, т. 2). Сорочинський є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.19, т. 2). Його дружина у період з січня 2023 р. по квітень 2024 р. отримувала допомогу при народженні дитини по 860 грн щомісячно, навчається в Центрі заочного, дистанційного та вечірнього навчання Сумського державного університету. 23 грудня 2022 р. позивача було призначено інспектором прикордонної служби, звільнивши з посади молодшого інспектора прикордонної служби першої категорії (арк. справи 28, т. 1). 22 травня 2023 р. його призначено інспектором прикордонної служби третьої категорії помічником гранатометника. 11 липня 2023 р. сержанта [PERSON] призначено інспектором прикордонної служби другої категорії (а.с. 29, т. 2). 19 грудня 2024 р. під час бойового зіткнення з ворогом у районі населеного пункту ніколаєво-дар`їно суджанського району курської області було втрачено зв`язок зі старшим сержантом [PERSON] . На момент розгляду справи він вважається зниклим безвісти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що особисто знайома з третьою особою. Клієнт розповідав їй, що 16.03.2022 коли чистив зброю, біля нього нікого не було. Коли пролунав постріл прибігли військові, які викликали швидку. [PERSON] відвідував [PERSON] в лікарні, спілкувався з лікарями, пропонував допомогу. Після того, як їх розподілили по різних підрозділах, спілкування припинилося. Особисто до третьої особи позивач не звертався по допомогу. Допитана як свідок [PERSON] , яка є дружиною третьої особи, повідомила, що у березні 2022 р. позивач проходив військову службу на блокпосту в місті Лебедин разом з її чоловіком. Її чоловік мав з позивачем добрі стосунки. 6 березня 2022 р. позивач був у них в гостях та ночував у них. 16 березня 2022 р. чоловік написав їй повідомлення з проханням дати контакти лікарів. 22 березня 2022 р. чоловік приїжджав додому, питав, чи є нові речі, оскільки вони потрібні [PERSON] для перебування в лікарні. Павленко відмовлявся від пропозицій [PERSON] щодо допомоги та придбання ліків. Пізніше чоловік розповідав їй, що не зрозумів, як стався нещасний випадок: усе робив як зазвичай, а коли почув постріл і підняв голову побачив, що позивач стоїть поряд. Відповідно до пункту 3 частини другої\~статті 11 Цивільного кодексу України\~підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до частини першої\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За даною нормою права відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових (службових) відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Законодавець у даній нормі закону поряд із поняттям «трудові обов`язки» вживає поняття «службові обов`язки», як такі, що по своїй суті є альтернативними підставами для відшкодування шкоди, яка завдана під час їх виконання. За обставин даної справи, [PERSON] вчинив дії, які призвели до поранення [PERSON] , будучи військовослужбовцем військової частини [NUMBER] . Відповідно до частини першої статті 2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. За таких обставин, перебування військовослужбовця на військовій службі є виконанням службових обов`язків. А тому, в розумінні положень\~статті 1172\~ЦК України за заподіяння шкоди під час виконання таких службових обов`язків, відповідальність несе юридична особа, з якою такий військовослужбовець перебував у службових правовідносинах. Оскільки дії військовослужбовця військової частини [NUMBER] , що спричинили поранення позивача вчинені під час перебування у службових відносинах з відповідачем у справі, то саме військова частина [NUMBER] повинна відповідати за завдану ним шкоду. Відповідальність військової частини за завдану шкоду її військовослужбовцем настає також і з огляду на те, що шкода, яка була завдана, спричинена вогнепальною зброєю, яка перебуває на праві оперативного управління у відповідача. За змістом частин першої та п`ятої\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до частини другої\~статті 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Згідно зі\~статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна. Військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»). За змістом частини другої статті 14\~Закону України «Про Збройні Сили України»\~майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Як вказано у частині першій\~статті 137 Господарського кодексу України, правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Згідно зі\~статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»\~за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою\~статті 1187 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц. Таким чином, саме на військову частину [NUMBER] , як на володільця на праві оперативного управління військового майна, зокрема вогнепальної зброї, з якої було поранено [PERSON] , покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди. Що стосується розміру моральної шкоди, суд наступне. Відповідно до\~статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується роз`ясненням Пленуму Верховного Суду, викладені в п.9\~постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 N4\~(з наступними змінами та доповненнями) про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є та не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивачу внаслідок дій військовослужбовця [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, йому було встановлено інвалідність та він був звільнений з військової служби за станом здоров`я. Вказане є травмуючою для позивача обставиною та створює такі вимушені життєві зміни. Разом з тим, суд враховує те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували що після отриманої травми він проходив реабілітацію та тривале лікування. Інвалідність позивачу була встановлена строком на 1 рік та на момент розгляду справи інвалідність не продовжена. Позивачем також не надано докази, що для відновлення стану здоров`я позивач виконував заходи, визначені індивідуальною програмою реабілітації інваліда. За твердженням представника позивача позивач виїхав за кордон, де продовжує лікування, у зв`язку з цим не проходив в Україні медико соціальну експертизу. Суду не надано доказів, що позивач здійснює лікування за кордоном. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує також, що позивачу виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку із пораненням у розмірі 757 000 грн. Враховуючи, що на момент завдання шкоди та на момент ухвалення рішення у даній справі, в Україні триває війна і обороноздатність країни має визначальне значення для сторін у справі та суспільства загалом, а оскільки відповідачем у справі є військова частина, то надмірно високе стягнення коштів може призвести до негативного наслідку, який позначиться на можливості виконання бойових завдань, які поставлено перед такою військовою частиною, та з метою збереження розумного балансу інтересів усіх сторін у справі, а також із законодавчих вимог про справедливість у цивільних правовідносинах, суд вважає, що стягнення суми відшкодування у розмірі ще 20 000 грн. з відповідача на користь позивача є достатнім та співмірним завданій моральній шкоді.

Outcome: partial