Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що він є власником нерухомого майна у вигляді земельної ділянки, яка за постановою державного виконавця перебуває під арештом. Посилаючись на ту обставину, що такий арешт перешкоджає йому у здійсненні прав власника в повному обсязі, позивач просить скасувати вказаний арешт (а.с. 34 39). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Враховуючи, що відповідач не має в Україні зареєстрованого місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи, відповідач був повідомлений про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 31, 63). Оскільки відповідач, який був повідомлений про розгляд справи належним чином в порядку передбаченому статтею 128 ЦПК України, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа, яка отримала судове повідомлення про розгляд справи, копію ухвали про відкриття провадження та примірник позовної заяви з додатками, не надала суду письмових пояснень (а.с. 62, 66). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Із наданого\~позивачем на\~підтвердження своїх\~вимог витягу\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~про реєстрацію\~права власності\~від 13.12.2019\~року вбачається,\~що позивач є власником земельної ділянки площею 0,1960 гектари для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3221484901:01:030:0037, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). При цьому, за інформацією від 15.08.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, містяться відомості про реєстрацію 12.02.2014 року за № 34408536 державним реєстратором Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області Петровською І.П. арешту нерухомого майна боржника [PERSON] у виконавчому провадженні № 34459964 за постановою старшого державного\~виконавця Відділу\~державної виконавчої\~служби Васильківського\~міськрайонного управління\~юстиції у\~Київській області\~Валюх О.В.\~від 25\~січня 2014\~року (а.с. 45 46). Отже, внаслідок зазначеного запису про арешт нерухомого майна, позивач як власник не може в повному обсязі реалізувати свої права власника вказаного нерухомого майна. Зокрема, вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із нормами статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник; боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Так, під час розгляду справи встановлено, що позивач набув право власності на зазначену земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2019 року (а.с. 40 43). Тобто, позивач у встановлений законом спосіб набув права власності на дану земельну ділянку, однак її арешт у виконавчому провадженні № 34459964, є таким, що не стосується боргових чи інших зобов`язань нового власника земельної ділянки та безпідставно обтяжує належне позивачу нерухоме майно. Частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, заборона відчуження належного позивачу нерухомого майна, порушує права останнього щодо реалізації своїх прав як власника нерухомого майна, а тому таке право позивача слід захистити шляхом скасування арешту вказаного нерухомого майна. Одночасно, суд звертає увагу на норму частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до якої, про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Натомість, виносячи постанову про повернення виконавчого документа стуягувачу, державний виконавець не виконав наведених вимог спеціального закону та не зазначив про зняття арешту з майна у постанові про повернення виконавчого документа, в день її винесення не надіслав органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника та не вчинив дій щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Тобто, саме у зв`язку із невиконанням державним виконавцем прямих вимог норми частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», існує зазначений арешт нерухомого майна та позивач мусить звертатися до суду за захистом своїх прав. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому,\~на підставі\~пункту 1\~частини другої\~статті 141\~ЦПК України,\~у зв`язку\~із задоволенням\~позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача (а.с. 7). На підставі викладеного,

Outcome: approved