Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Позивач звернувся із вищенаведеним позовом до відповідача, в якому, посилаючись на те, що 20.06.2023 відповідач у соціальній мережі Фейсбук на персональній сторінці розмістила пост, який містить недостовірну інформацію стосовно позивача, зокрема, наступного змісту: «[INFO]: - [INFO]; - [INFO]; - [INFO]; - [INFO]; - [INFO]); - [INFO]. - [INFO]; - [INFO]; - [INFO] ); - [INFO]; - [INFO]; - [INFO]; - [INFO]. [INFO]!» З пояснень позивача, частина поширена відповідачем інформація за своїм змістом є негативною, не відповідає дійсності, є образливою для позивача, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. На підставі викладеного позивач просив визнати вищенаведену інформацію, поширену відповідачем на персональній сторінці, недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, зобов`язати відповідача протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати вказану інформацію на персональній сторінці відповідача у спосіб в який вона була поширена та публічно вибачитись, заборонити відповідачу розповсюджувати будь-яку інформацію щодо позивача, а також стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100000 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.09.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (головуючий суддя [PERSON] ). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024 у зв`язку із звільненням судді [PERSON] з посади внаслідок подання заяви про відставку, головуючим у справі призначено суддю Дибу О.В. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а також подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, при цьому реалізація відповідачем свого конституційного права шляхом публікації звернення адресованого на верифіковані сторінки державних установ у соціальній мережі не є поширення недостовірної інформації, а є повідомленням про порушення чинного законодавства і недоліки в діяльності державних органів та їх посадових осіб, а також реалізацією прав та інтересів відповідача та її сина. Крім того, вказувала, що оспорювана позивачем публікація є оціночними судженнями відповідача, які не містять образливих висловів щодо особи позивача, не висловлені в брутальній, принизливій чи непристойній формі, у зв`язку з чим вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Зазначив, що у сторін виникли спірні питання щодо місця проживання їх спільного сина, законності перетину ним державного кордону України, заперечення позивачем свого батьківства тощо. У відповіді на відзив представник позивача заперечував стосовно позиції відповідача, посилаючись на норми чинного законодавства. Відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що стороною позивача не наведено пояснень, міркувань та аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно положень ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. За змістом ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями та одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточення, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних рис у процесі виконанні трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їхньої підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За змістом п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. З наявної в матеріалах справи роздруківки з соціальної мережі Фейсбук (а.с.16-38), убачається, що 20.06.2023 у соціальній мережі Фейсбук на персональній сторінці відповідача, що не заперечувалося відповідачем в ході розгляду справи, розміщено пост від імені [PERSON] , який за твердженнями позивача містить недостовірну інформацію щодо нього, зокрема, наступного змісту: «[INFO]: - [INFO]; - [INFO]); - [INFO]. - [INFO]; - [INFO]; - [INFO] ); [INFO] » В обґрунтування негативності вказаної інформації позивачем було надано копію військового квитка позивача серія [NUMBER] , службову характеристику позивача надану військовою частиною [NUMBER] , а також посвідчення учасника бойових дій серія [NUMBER] , з яких убачається, що позивач прийняв військову присягу 02.03.2022, взятий на облік 08.05.2022 [INFO] , знятий з обліку 08.05.2023, виключений з військового обліку за ст.37 п.6 пп.3 Закону України «Про військовий облік та військову службу», з 23.11.2023 є учасником бойових дій; за час проходження служби зарекомендував себе дисциплінованим та зразковим військовослужбовцем, до виконання службових обов`язків відноситься сумлінно та відповідально, проявляє ініціативу, користується повагою серед військовослужбовців. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. У справах про спростування недостовірної інформації саме на позивача покладено обов`язок довести, що інформація є недостовірною та факт поширення її відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Якщо позивач не надав докази недостовірності, суд має відмовити в задоволені позову, навіть якщо інформація є негативною. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно із п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Суд вважає, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Тобто факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим. Аналіз наведеної вище публікації, на думку суду є оціночним судженням, оскільки сам текст свідчить про те, що відповідач розмірковує стосовно власного розуміння дії норм чинного законодавства та можливості його застосування. Текст публікації не містить чіткої вказівки про вчинення саме позивачем визначеного правопорушення, автор публікації припускає, що позивач міг вчинити якесь правопорушення і звертає увагу державних органів на можливість перевірки його дій, виходячи з власного ставлення до стосунків з позивачем та конфліктних ситуацій. З урахуванням встановлених обставин, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача на поширення проти нього відповідачем недостовірної інформації, при цьому оспорювана інформація є оціночними судженнями. Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання інформації недостовірної та, враховуючи вищенаведені висновки суду, вона також не підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи наведене, підстав для задоволення вимоги про заборону відповідачу поширювати будь - яку інформацію відносно позивача немає, оскільки це не узгоджується з нормами чинного законодавства України. Можливі публікації відповідача, можуть носити як позитивний так і негативний характер однак, наявність чи відсутність порушень у можливих діях відповідача, повинні оцінюватись у кожному конкретному випадку і за умови їх настання. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed