Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що позивач з відповідачем перебували з 30.04.2008 в зареєстрованому шлюбі, який 11.10.2019 було розірвано за рішенням суду. Під час перебування у шлюбних відносинах у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З початком повномасштабного вторгнення позивач разом з дітьми виїхала за кордон до Республіки Польща, де проживає по теперішній час. Молодша донька [PERSON] навчається у Початковій школі №12 ім. Корнеля Макушиньскєго, старша донька відвідує Недержавний ліцей образотворчого мистецтва «Villa Arte», про що долучено відповідні довідки до позовної заяви. [PERSON] має карту побиту, офіційно працевлаштована, винаймає житло у м. Пйотркув-Трибунальський. На теперішній час діти вже більше двох років проживають у Республіці Польща, навчаються, мають сталі соціальні зв`язки, друзів, ваміру повертатися в Україну не мають. Разом із цим позивач не має можливості зареєструвати місце проживання дітей закордоном, оскільки вони мають зареєстроване місце проживання в Україні за адресою: [ADDRESS] . Батько дітей своєї згоди на зняття з реєстрації доньок не надає. Крім того, через те, що відповідач не надає згоду на на відвідування дітьми інших країн, позивач обмежена у праві вільно перетинати з ними кордони інших держав, зокрема, з метою їх лікування та оздоровлення. З огляду на зазначені обставини та враховуючи вимоги законодавства іноземних держав, позивач прагне визначити на підставі судового рішення ту обставину, що неповнолітні діти проживають разом з нею. Ухвалою суду від 17.07.2024 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, наголошували на тому, що діти фактично вже декілька років проживають разом з матір`ю за кордоном через власне бажання, але обмежені у можливості бути офіційно зареєстровані у Республіці Польща та у подальшому у придбанні нерухомості, відповідач добровільної згоди на такі дії не надає, що перешкоджає у подальшому облаштуванні житлових умов за кордоном. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дати розгляду справи повідомлявся належним чином, позов отримав особисто поза межами судового засідання. 19.09.2024 ухвалою суду було закрите підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. З 22.10.2024 у судовому провадженні почала брати участь представник відповідача - адвокат Самозван К.А., у зв`зку з чим судом шляхом занесення до протоколу судового засідання представнику відповідача було продовжено строк для подання відзиву на позовну заяву та відповідних процесуальних заяв. 24.12.2024 судом було розглянуто заяву представника відповідача про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору, проти якої заперечував представник позивача, та винесено ухвалу про відмову у задоволенні цього клопотання. 06.01.2025 представником відповідача було скеровно до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову сторона відповідача заперечувала у повному обсязі. Заперечення обгрунтовувалися тим, що підставою подання позову фактично є вирішення питання зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей сторін, що, на думку, представника відповідача пов`язано з реалізацію житлових прав дітей та розглядається шляхом заявлення позову з іншим предметом. Крім того, вважає, що проживання дітей за кордоном не може бути безумовною підставою для позбавлення дітей права користування житлом в України. З огляду на вказані обставини зазначає, що батько дітей - відповідач у справі зараз перебуває на військовій службі, ніяких дій щодо перешкоджанню позивачу у проживанні дітей разом з нею за кордоном не чинить, а його незгода з позовом аргументована лише хвилюванням з приводу того, що можуть бути порушені житлові права дітей. 15.01.2025 представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій вважає, що у відзиві не обгрунтовано причини відмовив відповідача урегулювати існучі розбіжності у добровільному порядку. Що вирішення питання зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей на теперішній час є лише однією з нагальних підстав для звернення з позов саме щодо визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, а в цілому дана позовна заява подана з метою захисту найкращих інтересів дітей на майбутнє. Діти з 2018 року проживають з позивачем, вона забезпечувала в Україні та забезпечує зараз розвиток, виховання та освіту дітей. Кватира у м. Кривому Розі, яку вона має плани продати належить одноособово позивачу, дані дії вчиняються виключно для організації стабільних умов проживання дітей у Республіці Польща. Крім того, зазначає, що відповідач не обмежений у праві зареєструвати місце проживання дітей у належному йому житлі, але не вчиняє таких дій, обмежуючись лише запереченнями. 16.01.2025 представником відповідача були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких вона вказує на те, що батько дітей не має на меті жодним чином перешкоджати проживанню дітей разом з матір`ю за кордоном, навпаки, будучи військовослужбовцем, він усвідомлює, що на теперішній час це є більш безпечним для дітей. Саме чере воєнний стан він зараз обмежений у можливості на належному рівні приділяти увагу вихованню дітей. Ще раз звертає увагу, що заперечення відповідача мотивовані виключно прагненням не допустити порушення житлових прав його дітей у майбутньому. У судовому засіданні 07.04.2025 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити з мотивів, викладених у позові та процесуальних документах. У судовому засіданні 07.04.2025 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні з мотивів, викладених у позові та процесуальних документах. Представник третьої особи в судове засідання03.03.2025 з`явилася, надала письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що висновок органу опіки та піклування не може бути надано у зв`язку з тим, що діти не проживають в Україні. Разом із цим, звертає увагу суду, що старшій донці [PERSON] на моент звернення до суду вже виповнилося 15 років, а тому вона згідно з вимогами чинного законодавства має можливість самостійно визначати місце свого проживання. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, запитавши думку неповнолітніх дітей сторні, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до таких висновків. 30.04.2018 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що Довгинцівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено актовий запис №155 (а.с. 18). Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідача народилися доньки: [PERSON] , [INFO] , про що Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровській області зроблено 19.11.2008 актовий запис № 1340 (а.с. 19), та [PERSON] , [INFO] , про що Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено 16.04.2014 актовий запис № 379 (а.с. 20). 11.10.2019 рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21-25). Згідно з довідкою від 27.05.2024 [PERSON] є ученицею 3-Ц класу початкової школи № 12 ім. Корнеля Макушиньскєго у м. Пйотркув-Трибунальський, до школи прийнята 14.03.2022, закінчить школу у 2029 році (а.с. 30, 40). [PERSON] з вересня 2023 року відвідує Недержавний ліцей образотворчого мистецтва «Villa Arte» у м. Пйотркув-Трибунальський, про що долучено відповідну довідку від 04.06.2023 (а.с. 31). Позивач [PERSON] має карту побиту, яка надає право на тимчасове проживання, дійсна до 01.12.2026 (а.с. 36), офіційно працевлаштована у ТОВ «URBAN RECRUITMENT» на посаді агента з праці та працевлаштування на умовах повного робочого дня (а.с. 32-33, 37-39), винаймає з 01.01.2024 житло: трикімнатну квартиру у м. Пйотркув-Трибунальський за адресою [ADDRESS] , яка обладнана меблями та всіма інженерними комунікаціями (а.с. 34-35, 41-48). Представник позивача звертався з запитом до Департаменту адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради з приводу надання роз`яснень щодо процедури зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей позивача, та отримав відповідь про необхідність надання згоди обох батьків на вчинення таких реєстраційних дій (а.с. 49, 51-52). Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. На виконання вищевказаного, судом взято до уваги пункт 64 розділу 6 принципів Комітетуміністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, який передбачає, що під час опитування дитини суд залучає кваліфікованого фахівця, наскільки це можливо, але заслухавши думку учасників провадження, враховуючи участь під час опитування дітей фахівців служби у справах дітей, судом визначено за можливе під час триваючої широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, коли діти перебувають на території іншої держави, яка надає прихисток громадянам України, заслухати дітей сторін: [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, у режимі відеоконференції. Так, [PERSON] зазначила, що вона живе разом з мамою, вчиться у ліцеї, хоче залишитися у Польщі та не має планів повертатися в Україну. [PERSON] також підтвердила, що живе у Польщі з матір`ю, має друзів, відвідує школу та танці, хоче залишитися жити у цій країні. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України 27.02.1991 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Судом було встановлено, що на момент звернення до суду [PERSON] виповнилося 10 років, а [PERSON] - 15 років. Відповідно до ч. 2, 3, 6 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 2 ст. 6 СК України встановлено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, суду надано право вирішувати спір, який пов`язаний з визначенням місця проживання лише малолітніх дітей. Водночас, чинне законодавство передбачає, якщо дитині виповнилося 14 років, то вона може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02.11.2023 у справі №592/7624/22. З огляду на те, що під час судового розгляду було встановлено, що на момент звернення з позовною заявою до суду [PERSON] , [INFO] , вже виповнилося 15 років, вона має стату неповнолітньої особи, а тому вона вправі самостійно обирати своє місце проживання. Отже, підстави для визначення судом місця проживання неповнолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] відсутні. Відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини [PERSON] суд повинен взяти до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Третьою особою не було надано суду висновку у зв`язку з тим, що мати і діти проживають за межами України. Разом із цим, представник служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради на питання представника позивача висловила думку, що на період воєнних дій на території України, дитині краще проживати за кордоном з матір`ю в більш безпечних умовах. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Жодної із вказаних обставин, які б унеможливлювали передачу дитини позивачу та визначення місця проживання останньої разом з нею суду надано не було. Крім того, при ухваленні рішення суд, у першу чергу, враховує думку малолітньої дитини [PERSON] , яка висловила своє бажання проживати разом з матір`ю, на даному етапі у Республіці Польща, де вона навчається, відвідує гуртки, має друзів. Також, суд вважає, що на теперішній час ведення воєнних дій на території України у будь-якому разі створює потенційну загрозу для життя та фізичного, психологічного здоров`я дітей. З огляду на зазначене, малолітній дитині позивачки безпечніше проживати разом з нею на території Республіки Польща. Надаючи оцінку доводам представника відповідача, суд вважає, що вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки, дійсно, на теперішній час звернення до суду позивач мотивує саме необхідністю врегулювання житлових умов дітей за кордоном, разом із цим законодавство не передбачає переліку підстав, які можуть обумовити необхідність звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Головною метою, яку необхідно досягти, визначаючи місце проживання дитини, є забезпечення зростання дитини у благополучній атмосфері, повноцінний розвиток та відсутність негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. А, отже, основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. Незважаючи на те, що представник відповідача зазначає, що відповідач [PERSON] не створює перешкод у проживанні дітей з матір`ю за кордоном, а заперечує щодо ухвалення рішення у справі лише з метою недопущення порушення житлових прав його дітей у майбутньому, але фактично такими діями відповідача підтверджується наявність спору між ним та позивачем та відсутність спільних домовленостей між ними. Так, заперечуючи проти позову, відповідач не пропонує інших шляхів вирішення існуючого спору, пов`язаного з захистом прав дітей. Ним не подано зустрічного позову про визначення місця проживання дітей з ним, не вжито заходів щодо реєстрації місця проживання дітей у добровільному порядку в належному йому житлі, або, зокрема, щодо участі у придбанні житла своїм дітям за місцем їх теперішнього проживання тощо. Доказів протилежного суду надано не було. Таким чином, суд сприймає зазначені представником відповідача аргументи про бажання відповідача захистити житлові права його дітей для можливості повернення в Україну критично, розцінюючи їх як небажання досягти домовленостей з позивачем. Суд вважає, що на даний момент задоволення вимог позивача не матиме негативних наслідків, які призведуть до порушення житлових прав дітей, оскільки відповідно до п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 №265, громадянин України, зобов`язаний протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Крім того, у випадку відчуження житла органи опіки та піклування матимуть можливість надати свої заперечення з приводу відчуження житла, якщо вважатимуть, що можливе настання несприятливих умов для реалізації житлових прав дітей. Отже, на теперішній час, суд не вбачає перешкод для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з нею. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, задоволенню підлягають позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з позивачем, та відмові у задоволенню - вимоги щодо неповнолітньої [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial