Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] по визнання останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; також просила стягнути з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 24.09.2004 року за реєстровим №731. Позивач зазначає, що відповідач - її колишній чоловік, шлюб з яким було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 28.07.2022 року. Також зазначає, що [PERSON] у 2022 році, з початком війни, виїхав у Дніпропетровську область, вже понад два роки не проживає за місцем реєстрації в належному їй будинку, будинком не цікавиться, особистих речей у даному будинку не має, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, і взагалі ним не цікавиться та ні на що не претендує. Відповідач добровільно виїхав з будинку та має місце, де може зареєструвати своє місце проживання. Позивачка вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , та створює [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житлом. Адреса, за якою розташований будинок, до 2014 року була територіальна підсудна Кам`янобрідському районному суду м. Луганська. Згідно з\~Розпорядженням\~Голови\~Вищого спеціалізованого\~суду\~України\~з розгляду\~цивільних\~і\~кримінальних справ\~від\~02.09.2014\~№27/0/38-14\~розгляд\~справ,\~підсудних\~Кам`янобрідському\~районному\~суду\~м.\~Луганьска,\~здійснювалосяМарківським районним судом Луганської області. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06.03.2022 № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Марківського районного суду Луганської області на Покровський районний суд Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 02.10.2024 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. На електронну адресу суду від імені [PERSON] \~(відповідача)\~надійшла фотокопія заяви про розгляд справи за відсутності відповідача, проти задоволення позову не заперечує, надані копії документів на підтвердження проходження відповідачем служби у ЗСУ за мобілізацією. Інших заяв, клопотань, відзиву на позов до суду не надходило. Суд не приймає до уваги надану заяву, виходячи з наступного. Як вбачається з приписів цивільного процесуального права, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника) (частина восьма статті 43 ЦПК України). Звернення учасників справи до суду з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через Електронний кабінет є альтернативою звернення до суду з паперовими документами та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником. Усі документи, що надійшли до суду через підсистему «Електронний суд», вважаються такими, що подані з використанням власного електронного підпису. Про це зазначив у своїй постанові від 11 вересня 2024 року Верховний Суд по справі №591/6212/23. Заява…, подана електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису, а не через підсистему «Електронний суд», підлягає поверненню без розгляду, оскільки такий спосіб звернення не передбачений процесуальним законодавством. На це вказав Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року по справі №944/6062/23 про визнання шлюбу неукладеним та анулювання актового запису про укладення шлюбу. Оскільки вказана заява від імені відповідача надійшла в неустановлений законом спосіб і не містить належного підпису суд не приймає її до уваги, не має можливості ідентифікувати відповідача і повертає таку заяву без розгляду. 20.02.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Скороход А.О. позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Щодо фактичних обставин справи пояснила, що позивачка зверталася в органи ЦНАП з метою зняття [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , однак отримала відмову, оскільки житло знаходиться на тимчасово окупованій території. Стверджувала, що [PERSON] покинула м. Луганськ у 2022 році, має статус внутрішньо-переміщеної особи, наразі не проживає за місцем реєстрації. У якому стані перебуває будинок і хто зараз у ньому проживає -їй не відомо. Чи сплачується комірне і ким (у разі сплати) їй невідомо. Вважає, що фактом реєстрації колишнього чоловіка позивачки порушуються її права на вільне розпорядження своєю власністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяв і клопотань не надавав. Судом постановлено розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив наступні фактичні дані та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.10.2024 року (а. с. 30). [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 32). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2022 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09 грудня 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №960 (а.с.8, копія рішення). Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 24.09.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №731 та посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області (а.с.11-13 копії). Згідно з положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9\~ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02.12.2010). Відповідно до статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05.07.2012). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Позивачка у позовній заяві зазначає, що відповідач залишив місце реєстрації у 2022 році з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, що також стверджував у судовому засіданні її представник і не проживає за місцем реєстрації без поважних причин з чим не погоджується суд, виходячи з наступного. Указом Президента\~України від\~24.02.2022\~№64/2022\~«Про введення\~воєнного стану\~в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався і діє в теперішній час. Загальновідомим є той факт, що Луганська область є місцем активних бойових дій та тимчасово окупованою територією, зокрема, м. Луганськ є тимчасово окупованою територією з 2014 року. Отже, з 2014 року Україна фактично не контролює м. Луганськ, робота всіх державних органів та служб у цьому місті з 2014 року припинено, у тому числі, реєстраційних служб, нотаріусів, житлово-експлуатаційних організацій тощо, припинена робота усіх Державних реєстрів. Також забороняються будь-які операції з житловою й комерційною нерухомістю на окупованих і частково окупованих територіях згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 року № 480 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності нотаріусів та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану» зі змінами. Викладені факти свідчать про те, що у м. Луганськ існує складна безпекова ситуація для громадян України, відтак, побоюючись за життя та здоров`я, громадяни України можуть отримати тимчасовий прихисток у більш безпечних місцях, що не свідчить про їх вибуття з місця реєстрації без поважної причини. Окрім того, суперечливі пояснення представника позивача в судовому засіданні не підтверджуються письмовими матеріалами у справі. Так, з наданих матеріалів випливає, що сторони отримали статус ВПО лише у 2024 році у м. Дніпро, при цьому жодних доказів вибуття з м. Луганськ з місця реєстрації відповідача саме у 2022 році, отже, й непроживання більше одного року за місцем реєстрації, суду не надано. В матеріалах справи також відсутні будь-які належні докази непроживання особи (довідки від ЖЕО, акти непроживання, квитанції про сплату комірного позивачкою тощо). Виходячи з викладеного, суд не може встановити: -факту непроживання відповідача за місцем реєстрації; -періода з якого він там не проживає (якщо не проживає); -неповажності причин непроживання. Суд також наголошує на тому, що особа звертається до суду з метою захисту порушених або оспорюваних прав, однак ні у позові, ні під час судового засідання сторона позивача не обґрунтувала які саме права позивача порушені відповідачем, у який спосіб, в чому полягає таке порушення і яким чином обраний спосіб захисту усуває таке порушення. Суд відхиляє загальні посилання без будь-якої конкретизації позивача на перешкоди у праві розпорядження майном, оскільки, як випливає із вище викладеного, на теперішній час усі правочини, які будуть здійснені на тимчасово окупованій території є нікчемними; здійсненню яких прав позивача заважає факт реєстрації відповідача не конкретизовано і нічим не підтверджено. Окрім того, суд зазначає наступне. За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Зі змісту ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Положеннями ст. 358 ЦК України, визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже, два співвласника, яким належить по частці спірного будинку, без визначення порядку користування даним майном з іншими співвласниками, не наділені правом вимагати усунення перешкод в здійсненні права власності щодо всього будинку. Інший співвласник, [PERSON] , з вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю до суду не звертався, в процесуальному статусі співвідповідача або третьої особи також не заявлений, його позиція стосовно предмету позову суд встановити не може. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У частині першій статті 81\~ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Враховуючи відмову у позові, судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору, слід покласти на останню.

Outcome: dismissed