Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Адвокат Патика А.В. в інтересах [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних на предмет спору: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22.10.2022 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Базилєва С.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] . Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови про арешт б/н 31.08.2004 року ВДВС Ленінського району. Зазначена квартира належала померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.06.1996 року, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №4-6087, право власності зареєстроване КП ДМБТІ 16.10.1996 року в реєстровій книзі №227п за реєстровим №55. Листом від 01.09.2023 року №131516/18 Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив, що перевіркою АСВП спецпідрозділу та архівних виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало ВП №426277 з примусового виконання виконавчого листа №2-5294 виданого 28.12.2004 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь держави 51 грн. Виконавче провадження закінчено 18.05.2005 року, оскільки боржником суму боргу сплачено в повному обсязі. В рамках виконавчого провадження не було винесено постанову про накладання арешту на майно. Не зважаючи на це, арешт з майна знятий не був, що позбавляє права позивача отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в позасудовому порядку. У зв`язку з чим представник позивача просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та зняти арешт з квартири. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від представника позивача адвоката Патики А.В за допомогою системи «Електронний суд» 13.01.2025 року надійшла заява про зміну предмету позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2025 року прийнято заяву про зміну предмета позову адвоката Патики Андрія Володимировича в інтересах [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, третя особа без самостійних на предмет спору: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Вирішено у подальшому розглядати справу з урахуванням заяви про зміну предмета позову, здійснити перехід від розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2025 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Патика А.В. надав суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та участі позивача та позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської радиу судове засідання не прибув. Через підсистему «Електронний суд» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 20.10.2004 року за результатами розгляду справи № 2-5294/04 було стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 1 011,00 грн на користь Державного комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпропетровська та 51,00 грн державного мита в дохід держави. Зазначене рішення було виконано в повному обсязі. Додатково повідомляє, що на теперішній час за адресою [ADDRESS] заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення відсутня. На підставі вищевикладеного, просить здійснювати розгляд справи на розсуд суду. Представник третьої особи Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) до судового засідання не прибув, надіслав до суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначив, що перевіркою АСВП встановлено, що на примусовому виконанні у відділі за період з 21.02.2005 року по 18.05.2005 року перебувало виконавче провадження №426277 з примусового виконання виконавчого листа №2-5294, виданого 28.12.2004 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь держави державного мита у розмірі 51 грн, Виконавче провадження закінчено 18.05.2005 року згідно з Законом України «Про виконавче провадження», а саме боржником суму боргу сплачено в повному обсязі. В рамках виконавчого провадження не було винесено постанову про накладання арешту на майно. Перевіркою АСВП спецрозділу та архівних виконавчих проваджень встановити виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно [PERSON] за номером провадження 1984 від 31.08.2004 року не виявилось можливим. Просив розглядати справу за відсутності представника третьої особи на підставі наявних доказів у справі та відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.08.2022 року, виданим Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №1567 (а.с.13). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Ленінського району м.Дніпропетровська, актовий запис №2802 від 21.08.1985 року, позивач [PERSON] є сином померлої [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.06.1996 року, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №4-6087, на праві власності на момент смерті належала квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.11,12). Право власності зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» 16.10.1996 року в реєстрову книгу №227п за реєстровим №55. Вказане підтверджується наявною у матеріалах спадкової справи відповіддю КП«ДМБТІ`ДМР на запит нотаріуса від 26.10.2022 №8189. Вказана квартира увійшла до складу спадщини після померлої [PERSON] . [PERSON] як спадкоємець першої черги щодо майна померлої [PERSON] у встановлений законом строк, звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Базилєва С.П. із заявою про прийняття спадщини №145 від 20.10.2022. Згідно з матеріалами спадкової справи [PERSON] , яка є дочкою померлої [PERSON] відмовилась від належної їй частини спадщини, яка залишилась після смерті матері на користь сина померлої [PERSON] , подавши заяву №174 від 25.11.2022. Водночас у відповіді КП«ДМБТІ`ДМР на запит нотаріуса від 26.10.2022 №8189 зазначено, що до відома повідомляємо, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься Постанова Ленінського ВДВС ДМУЮ від 31.08.2004р. (№ ВП не зазначено), якою накладено арешт та заборону на все майно, що належить гр. [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , заборонено здійснювати відчуження. 22.11.2024 року нотаріусом відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] з підстав наявності незнятого арешту на цю квартиру (а.с.16-16 зворот) Згідно з інформаційною довідкою №400477896 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.10.2024 року за адресою [ADDRESS] , власник [PERSON] , наявний запис 1367238 про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, підставою накладення зазначено: постанова про арешт, б/н, 31.08.2004, державний виконавець Кравцова, заборона 1934, заявник ВДВС Ленінського району, зареєстрований 11.10.2004 року приватним нотаріусом Базилєвим С.П. (а.с.17). Відповідно до відповіді Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.09.2023 року №131516/18 повідомлено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), спецрозділу та архівних виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 426277 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5294 виданого 28.12.2004 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь держави державного мита у розмірі 51,00 грн., Виконавче провадження закінчено 18.05.2005 згідно Закону України «Про виконавче провадження», а саме: (боржником суму боргу сплачено в повному обсязі). В рамках виконавчого провадження не було винесено постанову про накладення арешту на майно. Також повідомляємо, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), спецрозділу та архівних виконавчих проваджень встановити виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно [PERSON] за номером провадження 1984 від 31.08.2004 року не виявилось можливим. Враховуючи вищевикладене, виконавчі провадження, які було завершено по 2019 рік включно, були знищені на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, згідно яких строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки від дати завершення виконавчого провадження, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. На підставі вищевикладеного у державного виконавця відсутні законні підстави для зняття арешту з вищевказаного майна (а.с.18-20). Рішенням від 20.10.2004 року Ленінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №2-5294/04 було стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Державного комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційним господарством м. Дніпропетровська заборгованість по оплаті за надані послуги водопостачання і водовідведення в розмірі 1011, 02 грн і державне мито в дохід держави в сумі 51 грн солідарно (а.с.20-21). Відповідач є правонаступником Державного комунального виробничого управління водопровідно-каналізаційним господарством м. Дніпропетровська (а.с. 22-26). КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради у відзиві на позов зазначено, що вказане рішення було виконано в повному обсязі, а також на даний час за адресою [ADDRESS] відсутня заборгованість перед КП «Дніпроводоканал» ДМР (а.с.42). Неможливість державної виконавчої служби зняти арешт з успадкованого позивачем майна унеможливлює позивачу реалізації його прав щодо майна, обумовлюючи необхідність у зверненні до суду для захисту порушеного права шляхом скасування арешту в судовому порядку на підставі ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» та визнання права власності в порядку спадкування. За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Підпунктами 4.15. та 4.18. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за №296/5 від 22.02.2012, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Ураховуючи, що державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав наявності заборони відчуження на спадкове майно, позивач набув право звернення до суду з позовом, як спадкоємець померлого власника арештованого майна. З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту вбачається, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом на нерухоме майно, на яке накладено арешт. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи №2-3392/11, провадження № 14-105цс19 зазначила: «...Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Як зазначено в ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд вважає, що позивачем доведено, що відповідно до ст.1261 ЦК України він є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що є датою відкриття спадщини, а отже позивач є власником спадкового майна. Наявність запису в Державному реєстрі про арешт спадкового майна є перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом та реєстрації права власності на спадкове майно на його ім`я після смерті його матері. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження", підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи. кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, Закон передбачає конкретний перелік випадків, коли арешт знімається виконавцем, а в інших випадках, такий арешт знімається судом. Як було заначено у листі Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.09.2023 року №131516/18 встановити виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно [PERSON] за номером провадження 1984 від 31.08.2004 року не виявилось можливим. Враховуючи вищевикладене, виконавчі провадження, які було завершено по 2019 рік включно, були знищені На підставі вищевикладеного у державного виконавця відсутні законні підстави для зняття арешту з вищевказаного майна. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на вступ у спадщину, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2004 році, на даний час виконавчі провадження завершені, відсутні будь-які стягнення за виконавчими документами з померлої матері позивача [PERSON] , однак арешт, накладений на майно боржника, знято не було. Підстав для знаходження майна [PERSON] під арештом судом не встановлено. З правового висновку, який викладено в постанові Касаційного цивільного суду Верхового суду від 28 серпня 2024 року по справі 947/36027/21, - вбачається, що наявність протягом тривалого часу арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за умов відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, е невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, подальше збереження обтяження майна по типу арешту набуває ознак незаконного та порушує права позивача. Захист прав позивача може відбутись згідно з приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» лише за судовим рішенням. За вказаних обставин суд вважає, що арешт майна та наявність відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обмежує законні права та обов`язки позивача, як спадкоємця даного майна, зокрема унеможливлює отримання ним свідоцтва про спадщину на успадковане нерухоме майно, внаслідок чого він позбавляється в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, і доходить до висновку про задоволення позовних вимог, що буде відповідати характеру порушеного права, оскільки в іншій спосіб захистити свої права позивач позбавлений можливості. Відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановах від 06.05.2024 у справі № 725/3352/23, провадження № 61-292 св 24, від 04.10.2023 у справі № 337/2402/22, провадження № 61-7442св23 дійшов висновку про те, що порушене право спадкоємця може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд враховує заяву позивача, який просить судові витрати по справі покласти на нього, тому судові витрати у справі у виді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 11 198,40 грн суд відносить на його рахунок.

Outcome: approved