Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивачі звернулися\~до суду\~з позовом\~до відповідача про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: [ADDRESS] , та зняти його з реєстрації місця проживання за даною адресою, а також просять стягнути з [PERSON] солідарно на їх користь сплачений судовий збір. Свої вимоги мотивують тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS] .\~У даній\~квартирі,\~окрім них\~є зареєстрований\~відповідач [PERSON] , який розлучений із позивачем [PERSON] , між ними фактично стосунки припинено декілька років тому. [PERSON] у зазначеній квартирі не проживає та жодних контактів вони із ним не підтримують. Місце знаходження відповідача їм невідоме. Реєстрація відповідача у спірній квартирі створює перешкоди у здійсненні їхніх прав, а тому вони змушені звернутись до суду за захистом свого права та інтересу. Просять позов задоволити. Ухвалою судді від 23.12.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.02.2025 відкладено підготовче судове засідання та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено сторін. Ухвалою суду від 11.03.2025 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовну заяву, надали аналогічні пояснення, викладеним в позовній заяві. Просили позов задоволити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, втім до позову додали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач в судові засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду даної справи, зокрема шляхом надіслання на зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів і судової повістки, які повернулися на адресу суду 21.01.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 0610221598221, а також копії ухвали про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду і судової повістки, які повернулися на адресу суду 27.03.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення\~із штриховим ідентифікатором № 0610238946606. Також відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відзиву на позов не подав. За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності позивачів [PERSON] , [PERSON] та відповідача на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] ,\~що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 27.02.1997. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 340 від 13.02.2022 року, виданої ЛКП «Магістральне», у квартирі [ADDRESS] , окрім позивачів зареєстрований, зокрема, відповідач [PERSON] . Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі №465/7414/23 від 20.12.2023 року шлюб між [PERSON] та\~ [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили. З письмових пояснень позивача [PERSON] та її представника у судовому засіданні, копії акту №827 від 31.10.2024, копії акту №468 від 14.01.2025, копії акту №558 від 14.02.2025 та копії акту №628 від 26.03.2025, складених ЛКП «Магістральне», підтверджується, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] більше року, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не проживає в спірній квартирі, не користується спірною квартирою, добровільно залишив жиле приміщення, забравши свої особисті речі та здійснив дії, направлені на припинення права користування цією квартирою. Долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями підтверджується факт односібної сплати позивачем [PERSON] вартості комінальних послуг за 2024 рік. Обставини не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] також підтверджуються показами свідків [PERSON] та [PERSON] , яким суд надає віри, оскільки такі є логічними, послідовними та співставляються з описаними вище письмовими доказами. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта\~статті 9 ЖК України). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (частина четверта\~статті 156 ЖК України). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 ЖК України\~(згідно із частиною четвертою\~статті 156 ЖК України). Стаття 162\~ЖК України регулює питання плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК України, дано визначення поняття права власності, згідно якого правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386\~ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Відтак за порівняльним аналізом статей\~ 383,\~391,\~405 Цивільного кодексу України та\~статей 150, 156 у поєднанні зі\~статтею 64 Житлового кодексу України\~слід дійти до висновку, що положення статей\~383,\~391 Цивільного кодексу України передбачають\~право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення\~статей 405 Цивільного кодексу України, статей\~150,\~156 Житлового кодексу України\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга\~статті 406 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказано, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до\~вказаної норми\~закону при\~вирішенні питання\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням,\~враховуються причини\~її відсутності.\~Підставою для\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням,\~може слугувати\~лише свідома\~поведінка такої\~особи,\~яка свідчить\~про втрату\~нею інтересу\~до такого\~житлового приміщення. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19. Судом також встановлено не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. Поважності причин відсутності відповідача в житловому приміщенні суду не повідомлено. Відповідач втратив статус члена сім`ї власника спірного майна, будь-яких правочинів між відповідачем та власниками спірного майна щодо користування житловим приміщенням вчинено не було, відповідач вибув із спірного житла, ніякої участі в утриманні квартири не приймає. На думку суду, припинення сімейних відносин відповідача з позивачем [PERSON] унеможливлює користування майном без порушення прав власника згаданим майном, в якому відсутні вільні житлові кімнати, тобто унеможливлює мирне володіння майном власника. Це узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), в якій, зокрема, наведено аналіз норм Житлового і Цивільного Кодексу\~України щодо права користування житлом членами сім`ї власника та бувшими членами його сім`ї, а також вказано на необхідності дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача як колишнього члена його сім`ї на користування будинком. Разом з тим, на думку суду, визнання припиненим права користування відповідача згаданим житловим приміщенням не спричинить шкоду його законним інтересам. Адже, в цій квартирі із сім`єю відповідач вже не проживає, участі в його утриманні не приймає. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В цьому аспекті суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачів, як співвласників квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти до висновку про те, що припинення права користування особи житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням\~вищевказаного, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial