Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

Заявниця у особі свого представника - адвоката Куліша Б.М. звернулась до суду із вище вказаною заявою, в якій вказала, що вона подана у зв`язку з тим, що [PERSON] постійно вчиняє домашнє насильство по відношенню до [PERSON] , що проявляється в застосуванні фізичної сили, її побиттям. [PERSON] зловживає алкогольними напоями, є військовослужбовцем, який призваний за мобілізацією та проходить службу у військовій частині [NUMBER] . Своїми діями він загрожує життю та здоров`ю [PERSON] , через його поведінку постійно страждає їх донька, яка постійно плаче та лякається, коли він поруч. Коли [PERSON] знаходиться в стані алкогольного сп`яніння поговорити з ним та заспокоїти його не можливо. Він погрожує фізичним насильством не тільки [PERSON] , але і їх сусідам, а також матері - [PERSON] , [INFO] . 15.11.2024 року, працівниками поліції був виданий тимчасовий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] (копія додається). Постановою Деснянського районного суду міста Києва по справі № 754/175/25 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] просила суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки: 1.заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2.заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 3.заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ухвали судді Деснянського районного суду м.Києва від 27.03.2025 було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. В судовому засіданні заявниця та її представник - адвокат Куліш Б.М. підтримали заяву з підстав, викладених в ній та просили її задовольнити в повному обсязі. Зазначили суду, що звертаючись з вказаною заявою, мали на меті перш за все припинити вчинення насильницьких дій та запобігти вчиненню таких дій з боку [PERSON] в подальшому щодо заявниці. Заінтересована особа: [PERSON] за викликом суду не з`явився, про розгляд вказаної справи повідомлявся судом за адресою та за номером мобільного телефону, зазначеного заявницею у поданій заяві. Причини неявки суду не відомі. Вислухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що заявниця з малолітньою дитиною проживають у [ADDRESS] . Відповідно до копії постанови Деснянського районного суду міста Києва від 03.02.2025 по справі № 754/175/25, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно з копією направлення від 22.09.2022, заявниця [PERSON] направлялась на екстрену госпіталізацію з діагнозом ЗЧМТ, Струс ГМ, Забій м`яких тканин голови. Згідно з копією довідки Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м.Києва [PERSON] отримала консультації у юрисконсульта та практичного психолога. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи долучені письмові докази по справі, надані пояснення заявниці та її представника у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що вони дійсно свідчать про виниклі неприязні взаємовідносини між сторонами, однак не являють ознаки систематичного характеру вчинення фізичного та психологічного насильства з боку [PERSON] відносно заявниці. Твердження заявниці щодо тієї обставини, що [PERSON] систематично вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство не підтверджені в суді належними та допустимими доказами. З матеріалів справи вбачається, що протягом 2022 - 2024 року було зафіксовано єдине звернення [PERSON] до правоохоронних органів, а саме 15.11.2024, за наслідками якого було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, який в свою чергу був розглянутий судом та ухвалено відповідне рішення. Заявницею долучено копію направлення від 22.09.2022, згідно з яким [PERSON] направлялась на екстрену госпіталізацію з діагнозом ЗЧМТ, Струс ГМ, Забій м`яких тканин голови. Разом з тим, доказів на підтвердження встановлення вищевказаних діагнозів та проходження відповідного лікування, а також доказів, що за його наслідками заявниця звернулась до праовохоронних органів з метою запобігання вчиненню кривдником насильницьких дій психологічного та фізичного характеру, суду не надано. Стороною заявниці було заявлено клопотання про допит в якості свідка [PERSON] , яка за направленим судом викликом до суду не з`явилась. Крім того, в судовому засіданні від 31.03.2025 та від 04.04.2025 сторона заявниці відмовилась від допиту вищезазначеного свідка з підстав неможливості забезпечення явки даної особи у судове засідання. Крім того, заявниця пояснила суду, що [PERSON] на даний час є мобілізованим до лав ЗСУ, їй відомо, що наразі він імовірно може перебувати в лікувальному закладі, однак приїздив у м.Київ в березні 2025 року і погрожував їй, про що було відзнято відео сусідами. Судом було досліджено вказане відео у судовому засіданні, разом з тим, достеменно встановити, що особа, яка була зафіксована на відео є саме [PERSON] , місце події - є місце проживання заявниці, не вбачається за можливе. Як і не вбачається за можливе встановити точну дату та час скоєного. Клопотання про допит особи, яка відзняла вказане відео, в якості свідка, заявлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Представником заявниці було долучено до поданої заяви докази направлення адвокатського запиту до Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 21.02.2025 щодо надання інформації про звернення [PERSON] з приводу вчинення щодо неї домашнього насильства кривдником [PERSON] , та зазначено суду, що відповіді на вказаний запит отримано не було. Разом з тим, клопотання про витребування вказаних доказів у зв`язку з неможливістю отримати їх самостійно, стороною заявниці до суду подано не було, доказів, що було відмовлено у наданні витребуваної інформації, теж надано не було. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з вищевикладеним суд, приходить до висновку, що між сторонами існує довготривалий конфлікт на підґрунті неприязних відносин, однак сам по собі не являє ознак систематичного характеру вчинення фізичного та психологічного насильства з боку [PERSON] відносно заявниці протягом 2022 - 2025 року, оскільки суду було надано доказ єдиного звернення [PERSON] до правоохоронних органів, а саме 15.11.2024, за наслідками якого було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, який в свою чергу був розглянутий судом та ухвалено відповідне рішення, а відтак суд відмовляє [PERSON] у видачі обмежувального припису. Всилу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed