Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним та скасування заповіту [PERSON] , посвідченого 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його та відповідача батько [PERSON] , [INFO] . Під час оформлення спадкових прав йому стало відомо, що 20 жовтня 2014 року батько склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 843. Вказаним заповітом батько зробив таке розпорядження : належну йому частину квартири [ADDRESS] , а також всю належну йому квартиру [ADDRESS] заповів йому (позивачу), а всі належні йому грошові вклади в будь-яких комерційних банках та фінансових установах - заповів відповідачу. Зазначає, що він постійно проживав з батьками однією сім`єю, допомагав у всьому, більшість зароблених коштів він перераховував на банківські рахунки батька, у якого були вигідні депозитні умови. За життя батько надавав йому довіреності на розпорядження своїм майном, однак він не мав наміру знімати вклади чи переоформлювати майно батьків, оскільки ніяких непорозумінь у їхній родині не було. Ще задовго до смерті батька, а особливо після смерті [INFO] їхньої матері [PERSON] , у батька погіршився загальний стан здоров`я, а особливо психічного. Він не пам`ятав події, не впізнавав людей, родичів, через що лікарі призначали відповідне лікування. Відповідач все доросле життя жив окремо від батьків, більшість часу проживав та працював за межами території України. Його прохання перед смертю матері відвідати батьків відповідач ігнорував й приїхав тільки на похорон матері. Зважаючи на незначний проміжок часу, який пройшов після смерті матері, до дати складення оспорюваного заповіту, на його погляд можна прийти до висновку, що брат (відповідач [PERSON] ) скористався немічністю батька та хворобливим його станом й заставив підписати такий правовстановлюючий документ. Оскільки батько в момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить оспорюваний заповіт визнати недійсним та скасувати його, тобто позов задовольнити повністю. Представник відповідача подав відзив на позов у якому вимоги позивача заперечив. Вказав, що незважаючи на свій похилий вік, заповідач перебував у задовільному стані здоров`я, сам повідомив нотаріусу склад свого майна та яке з нього хоче заповісти кожному із синів. Під час складення заповіту дієздатність заповідача перевірено самим нотаріусом Кучак Н.В., заповіт підписано [PERSON] особисто. Вважає, що позивачем не наведено та необґрунтовано підстав недійсності заповіту, а тому просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у ньому підстав. Позивач додатково пояснив, що в ході розгляду цієї справи він, вбачаючи в діях відповідача ознаки кримінального правопорушення, звернувся у відділення поліції №2 (селище Богородчани) Івано-Франківського районного управління поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. В ході досудового розслідування було отримано медичну картку його батька, яка дала можливість отримати детальнішу інформацію про стан здоров`я батька, що не було відомо під час проведення первинної посмертної судово-психіатричної експертизи. Вважає, що проведена психіатрична експертиза у межах кримінального провадження, а також повторна експертиза у цій справі є переконливими доказами, які дають для суду підстави для задоволення позову. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. В останні судові засіданні представник відповідача не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі. У попередніх судових засіданнях вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною третьою статті 2 ЦПК України визначено, що до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать, в тому числі: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним і не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача та відповідача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с.14). За життя, тобто 20 жовтня 2014 року, [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 843 (т.1 а.с.6, а також т.1 а.с.7 (зворот). Вказаним заповітом [PERSON] зробив таке розпорядження : належну йому частину квартири [ADDRESS] , а також всю належну йому квартиру [ADDRESS] заповів позивачу, а всі належні йому грошові вклади в будь-яких комерційних банках та фінансових установах - заповів відповідачу. Відповідно до висновку експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23 жовтня 2021 року № СЕ-19/109-21/9314-ПЧ рукописні написи та підпис в графі «підпис заповідача» у заповіті, посвідченому 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 843, виконані [PERSON] (т.1 а.с.110-116). Позивач, піддаючи сумнів дійсність вказаного заповіту, зазначав про нездатність батьком усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними. Про незадовільний стан здоров`я в судовому засіданні також повідомив свідок [PERSON] , який зазначив, що його дружина, [PERSON] , є племінницею покійної [PERSON] й відповідно двоюрідною сестрою позивача та відповідача. Вказав, що вони з сім`єю [PERSON] перебували у дуже добрих родинних відносинах, часто були одні в одних вдома. Повідомив, що позивач проживав з батьками, якими на старість повністю опікувався. Відповідач у переважній більшості часу перебував за кордоном, постійно мав фінансові проблеми, які допомагали йому вирішувати брат (позивач) та батько (заповідач), пересилаючи тому необхідні кошти. Після смерті своєї дружини [PERSON] дуже змінився, перестав упізнавати людей. Коли [PERSON] потрібно було відлучитися у господарських справах, він з дружиною приїжджали, сиділи з дядьком, давали йому необхідні ліки. Для вирішення питання здатності усвідомлювати свої дії під час складення оспорюваного заповіту, ухвалою суду від 27 червня 2022 року в справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновком експерта Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут психіатрії МОЗ України» від 10 лютого 2023 року № 124 констатовано, що [PERSON] на момент укладення заповіту від 20 жовтня 2014 року хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також констатовано, що «Нервове потрясіння» не є психіатричним діагнозом та відноситься до «реакції горя», що є непатологічним, психологічним відреагуванням на втрату близької людини (т.2 а.с.6-11). В ході розгляду справи стороною позивача надано суду також копію висновку Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут психіатрії МОЗ України» від 25 січня 2024 року № 90, складений у межах кримінального провадження № 12023091120000090, зареєстрованого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Висновком комісії експертів-психіатрів констатовано, що експертні питання щодо встановлення здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент вчинення такою особою певного правочину (ст.225 ЦК України) можуть вирішуватися тільки при проведенні судово-психіатричної експертизи в рамках цивільного судочинства. Висновком судового експерта-психолога констатовано, що [PERSON] , враховуючи суттєві зміни індивідуально-психологічних особливостей структури особистості та стан гострої реакції горя, синдрому втрати та зупинки часу, після смерті своєї дружини [PERSON] , під час підписання заповіту 20 жовтня 2014 року міг піддаватися впливу інших осіб (т.2 а.с.63-69). З метою уникнення будь-яких суперечностей щодо стану здоров`я [PERSON] на час складення заповіту, за клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 19 березня 2025 року призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта Івано-Франківської філії судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 20 грудня 2024 року № 359/2024 [PERSON] страждав органічним ураженням головного мозку судинного генезу у формі вираженого органічного психосиндрому, згідно МКХ-10 F 07.9. [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту 20 жовтня 2014 року. Отже, за результатами проведеної повторної експертизи судом отримано категоричний висновок, який в сукупності з показаннями свідка [PERSON] та іншими зібраними й дослідженими доказами у справі, дає для суду підстави прийти до переконання, що [PERSON] не був здатний на момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Суд не приймає до уваги висновок первинної судово-психіатричної експертизи Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут психіатрії МОЗ України» від 10 лютого 2023 року № 124, яким констатовано, що [PERSON] на момент укладення заповіту від 20 жовтня 2014 року хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки такий висновок зроблено виключно на аналізі матеріалів цивільної справи, а з медичної документації експертом досліджено виключно огляди лікарів уролога та окуліста (т.2 а.с.10 зворот). Цей же висновок спростовано даними повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, яка зроблена на підставі даних цивільної справи та детального аналізу наданої медичної документації (т.2 а.с.102), який в сукупності з іншими доказами сумнівів у їх достовірності не викликає. Зважаючи на те, що в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту 20 жовтня 2014 року, то вимога позивача про визнання недійсним заповіту, посвідченого 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В., зареєстрованого у реєстрі за № 843, підлягає до задоволення. Разом з тим, позивачем також заявлено вимогу про скасування вказаного заповіту. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 2-1201/2005 Цивільний кодекс України, зокрема його 85 глава, не передбачає можливості скасування заповіту судом. Заповіт є одностороннім правочином, а будь-який правочин, наприклад договір, не може бути скасований судом. Правочин може бути визнаний судом недійсним, нікчемним, удаваним, фіктивним, тощо, правочин може бути розірвано чи укладено судом, проте суд не має права скасовувати правочин. Відповідно до статті 1254 ЦК України скасувати заповіт має право лише заповідач. За позовом заінтересованої особи згідно з вимогами ст. 1257 ЦК України суд може визнати заповіт недійсним чи частково недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За наведених обставин суд вважає, що належним способом захисту у цій справі є визнання недійсним заповіту, а у задоволенні позову в частині скасування заповіту [PERSON] , посвідченого 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В., зареєстрованого у реєстрі за № 843, слід відмовити. Отже позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з такого. Згідно з вимогами ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Також до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частина 2 ст. 141 ЦПК України визначає, що судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови у позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення з цим позовом в суд позивачем сплачено 908 грн судового збору (т. а.с.5). Представником позивача надано суду також квитанцію про сплату 72104,20 грн за проведення Івано-Франківською філією судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 грудня 2024 року № 359/2024 (т.2 а.с.88). Оскільки позов підлягає до задоволення, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем витрати зі сплати судового збору та за проведення експертизи. На підставі викладеного, ст. 15, 16, 203, 215, 225, 1233, 1247 ЦК України,

Outcome: partial