Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Представник позивача - адвокат Курячий\~А.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Лозовий І.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити. Вислухавши представників сторін,повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1\~ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1\~ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, судом встановлено, що 22 червня 2016 року на підставі Договору купівлі-продажу серія НВТ №837964, посвідченого державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори позивач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 917017914129. 07 липня 2017 року виконкомом Сергіївської сільської ради Слов`янського району Донецької області за актовим записом №23 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився спільний син [PERSON] . Позивач [PERSON] зареєстрував свою, на той період часу, дружину [PERSON] у належній йому квартирі [ADDRESS] . Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 серпня 2021 року шлю між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. З моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] . З вересня 2021 року [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] . Факт непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з вересня 2021 року додатково підтверджується Актом про непроживання, складеним Головою комітету мікрорайону №1 Краматорської міської ради. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України). Так, представником відповідача - адвокатом Лозовим І.О. долучено до справи Постанову Краматорського міського суду Донецької області від 19 листопада 2021 року, якою встановлено, що «…як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, 18 червня 2021 року приблизно о 11-00 годині [PERSON] , перебуваючи за адресою [ADDRESS] , вчинив конфлікт з дружиною [PERSON] , в ході якого не віддавав їй її речі, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичної розправою, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода її психічному здоров`ю. Вказані дії [PERSON] кваліфіковані поліцейським за ч.1 ст.173-2 КУпАП...» На думку суду вказані вище обставини свідчать про те, що відповідачка [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з літа-осені 2021 року. Доказів зворотного представником відповідача - адвокатом Лозовим І.О. суду не надано. Більше того, представник відповідача - адвокат Лозовий І.О. у судовому засіданні зауважив, що докази перешкоджання відповідачці [PERSON] у користуванні квартирою відсутні. З будь-якими вимогам [PERSON] або її представник у даній справі не зверталися, що свідчить про добровільність намірів [PERSON] не проживати у квартирі [ADDRESS] . Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року встановлено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Відповідно до п.п.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Тобто, для зняття з реєстрації місця проживання достатньо рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно не проживає в квартирі без поважної причини близько чотирьох років, у позивача виникли перешкоди в користуванні своїм майном, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Частиною 1\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)\~вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). У відповідності до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved