Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] від імені яких діє [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача про: - визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону, за реєстром № 2494, виданого [PERSON] від 19.02.1976 року старшим нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Данюк В.В. щодо частини будинку [ADDRESS] ; - визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/6 частину будинку [ADDRESS] ; - визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/6 частину будинку [ADDRESS] ; - визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину земельної ділянки з кадастровим номером 2110400000:01:006:0275, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину земельної ділянки з кадастровим номером 2110400000:01:006:0275, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами щодо наявності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстром №2494 від 19.02.1976 року, виданого на ім`я їх матері - [PERSON] (надалі - Свідоцтво) на будинок [ADDRESS] (надалі - Будинок), оскільки спірний об"єкт нерухомості був набутий батьками позивачів за період подружнього життя, однак після смерті батька - [PERSON] у 1976 році мати стала власником всього Будинку, а надалі, заповіла його відповідачу, який є її сином від другого шлюбу. За доводами позивачів, на час смерті їх батька - [PERSON] вони були малолітніми дітьми, а тому їм належала обов`язкова частка у спадщині. Крім того, вони фактично вступили у володіння майном, оскільки проживали разом з своїми батьками у Будинку. Натомість, оскаржуване Свідоцтво було видано з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки державний нотаріус повинен був повідомити про видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я неповнолітнього орган опіки та піклування за місцем проживання спадкоємця для охорони його майнових інтересів. Якщо серед спадкоємців померлого були неповнолітні, - то свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя мало видаватись при наявності дозволу органів опіки і піклування. Однак, у Свідоцтві вказано, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] . Таким чином, мати позивачів не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців, внаслідок чого, позивачі вважають, що оскаржуване Свідоцтво є таким, що порушує їх права. На підставі ухвали суду від 30 грудня 2024 року суд постановив відкрити провадження у справі та проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження, задоволив клопотання представника позивачів про витребування доказів від Першої мукачівської державної нотаріальної контори, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 4 березня 2025 року частково задоволено клопотання представника позивачів - [PERSON] про витребування доказів та витребувано від Закарпатського обласного державного нотаріального архіву належним чином посвідчену копію спадкової справи [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі ухвали суду від 27.03.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, натомість від представника позивачів - [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за їх з позивачами відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Третя особи (1) в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, пояснень до позову не надала. Від уповноваженого представника третьої особи (2) надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, задоволення позовних вимог залишає на розсуд суду. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання Свідоцтва недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову, шляхом визнання за позивачами права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно (по 1/6 частині Будинку за кожним та 1/6 частині земельної діляники). 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Згідно з даними свідоцтва про одруження [NUMBER] від 21 вересня 1964 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.09.1964 року. Після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.23). Матеріалами справи підтверджується, що батьками позивачів є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] видане 30 липня 1965 року, свідоцтво про народження (повторно) серії [NUMBER] видане 23.02.2024 року). Внаслідок укладання шлюбу прізвище позивача (1) було змінено на « [PERSON] » (свідоцтво по укладення шлюбу (повторно) [NUMBER] видане 26.10.1992). [INFO] батько позивачів - [PERSON] помер (свідоцтво про смерть [NUMBER] видане 29.04.1975). Мати позивачів - [PERSON] звернулася до Мукачівської нотаріальної контори із заявою у якій зазначила, що на день смерті чоловіка залишилось майно - житловий будинок в [ADDRESS] , яке вона прийняла. Вказане майно вона набула під час спільного подружнього життя, яке зареєстровано на померлим чоловіком. [PERSON] просила видати їй свідоцтво на право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом. У заяві також [PERSON] зазначила, що вона є єдиним законним спадкоємцем до вказаного нерухомого майна. Інших законних спадкоємців передбачених ст.529, 531 ГК УССР немає (а.с. 179). 19.02.1976 року ст. нотаріусом Мукачівської Державної нотаріальної контори Данюк В.В. видано свідоцтво на право власності на частку в спільному майні подружжя [PERSON] за реєстром №2493 (а.с178). Відповідно до цього свідоцтва [PERSON] належить у спільному майні подружжя частка в розмірі половини, в тому числі, і житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 178). Також 19.02.1976 року ст. нотаріусом Мукачівської Державної нотаріальної контори Данюк В.В. видано оспорюване за предметом позову свідоцтво про право на спадщину по закону за реєстровим №2494, в якому зазначено, що єдиною спадкоємицею після померлого [INFO] у м.Мукачево громадянина - [PERSON] , що мешкав у м.Мукачево є його дружина - [PERSON] , що мешкає у [ADDRESS] , що належало померлому - [PERSON] у частині на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на правах особистої власності, посвідченого Мукачівською держнотконторою 10 вересня 1971 року та зареєстрованого у Мукачівському міжміському бюро техінвентаризації під №4885 (а.с. 180). Мати позивачів - [PERSON] 07.07.1977 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] видане 7 липня 1977 року). Відповідно до довідки виданої Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 12.02.2001 року №650, у домоволодінні розташованому в [ADDRESS] , всього «рахується» житлової площі 40,80 кв. м., заг. площа 82,00 кв.м. Все домоволодіння на праві особистої власності належить [PERSON] (а.с. 29). В матеріалах справи міститься технічний паспорт на житловий дім індивідуального житлового фонду на [ADDRESS] складений 19.11.2007, в якому зазначені характеристики даного нерухомого майна: план земельної ділянки, план будови та ін. Згідно з даними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №454891 від 11.11.2008, [PERSON] стала власником земельної ділянки площею 0,0602 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд (а.с. 45-46). [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт від 04.11.2015 року зареєстрований в реєстрі за №1-513, відповідно до якого призначила спадкоємцем всього свого рухомого та нерухомого майна, де б воно не було та з чого б не складалося і взагалі всього того, що на день смерті виявиться їй належним і на що вона за законом матиме право - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 158). [INFO] [PERSON] померла (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 01.01.2024). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивачі просять визнати недійсним Свідоцтво як таке, що є протиправним, оскільки їм, як малолітнім дітям, належала обов`язкова частка у спадковому майні, однак їх мати не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців, а тому оскаржуване Свідоцтво видане з порушення порядку вчинення нотаріальних дій та є таким, що порушує їх права та інтереси. Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Згідно з положеннями частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Водночас, як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , то правовідносини пов`язані із питаннями відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час, були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. В свою чергу, статтею 524 ЦК УРСР було передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Враховуючи наведене, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] та [PERSON] , доводячи підставність заявлених позовних вимог, посилались на те, що на час відкриття спадщини їм було 9 та 6 років, тому вони також мали право на частину спадщини, що залишилась після смерті їх батька - [PERSON] . Відповідно до статті 17 ЦК УРСР місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Таким чином, оскільки [PERSON] та [PERSON] фактично проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем, що підтверджується відомостями з будинкової книги (а.с.29-33), з урахуванням положень статті 17 ЦК УРСР, наявні підстави вважати, що вони прийняли спадщину за своїм батьком. Доказів того, що позивачі, будучи малолітніми особами, проживали окремо від своїх батьків матеріали справи не містять а тому прийняття спадщини лише їх матір`ю - [PERSON] призвело до порушення їх прав як спадкоємців першої черги. Водночас, оцінюючи ефективність обраного позивачами способу захисту порушеного права по відношенню до відповідача, слід зазначити наступне. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)]. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу про захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. В контексті наведеного, слід звернути увагу, що чинним законодавством регламентовано способи захисту прав спадкоємців шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину (ст. 1300 ЦК України) та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК України). Згідно зі ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Разом з тим, згідно з частиною четвертою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.11.2024 року по справі № 504/3606/14-ц зауважив, що правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Суд касаційної інстанції у пунктах 107-110 вищезазначеної постанови виснував, що ЦК України передбачає два способи захисту прав спадкоємця, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1300 ЦК України) та «визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1301 ЦК України). Вибір способу захисту здійснює позивач. Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину. Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. Смерть одного із спадкоємців, якому видано свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає захисту прав іншого спадкоємця шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин, належним способом захисту порушеного права позивачів могла бути позовна вимога про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, що відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.11.2024 року по справі № 504/3606/14-ц. Підстав для недійсності Свідоцтва не встановлено на момент його видачі, оскільки особа, якій його було видано - [PERSON] теж мала право на спадкування як дружина померлого [PERSON] . У спірній по справі ситуації слід констатувати, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права/інтересу, що є самостійною підставою для відмови у позові щодо основної вимоги (визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону) та похідних вимог (визнання права власності в порядку спадкування за законом по 1/6 частини будинку та 1/6 частини земельної ділянки за кожним позивачем). Водночас, застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним, тому що згаданий принцип, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації (На це вказав Верховний Суд у постанові від 4 вересня 2024 року по справі №278/2111/23). За наслідками судового розгляду справи слід зазначити, що як позивачі, так і відповідач не надавали пояснень та докази щодо можливості внесення змін у Свідоцтво за наведених судом обставин. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору слід покласти на позивачів. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed