Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

31 березня 2025 року представник КНП ХОР «ОКПЛ № 3» звернувся до Московського районного суду м. Харкова з заявою про застосування примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар громадянина [PERSON] на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Заява обґрунтована тим, що 30 березня 2025 року [PERSON] направлений на госпіталізацію БШМД №104, оглянутий лікарем-психіатром Лейко, який після особистого огляду громадянина [PERSON] зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON] , які надійшли від матері [PERSON] . На підставі цих відомостей громадянин [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON] у прийомному відділенні 0 18:30 годині 30 березня 2025 року, яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації. 31.03.2025 о 9:00 годин громадянин [PERSON] оглянутий комісією лікарів-психіатрів КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» у складі медичного директора зі стаціонарної допомоги Сніжко О.О., зав від [PERSON] , лікарів -інтернів [PERSON] [PERSON] до висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад внаслідок якого представляє безпосередню небезпеку для себе і оточуючих (поводився неадекватно, був збуджений, відмовлявся від прийому ліків, конфліктував з матір`ю, не пускав її додому, погрожував їм та оточуючим фізичною розправою, проявляє вербальну і фізичну агресію по відношенню до оточуючих, знаходився у стані психомоторного збудження з агресивною та невпорядкованою поведінкою) та підтвердила обгрунтованість рішення про застосування госпіталізації згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Комісія прийшла до висновку, що обстеження і (або) лікування [PERSON] можливо тільки в умовах психіатричного стаціонару, на що [PERSON] добровільну згоду не надав. У судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр [PERSON] пояснила про обставини, викладені у заяві комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», та зазначила, що [PERSON] , вперше був госпіталізований у 2022 році, в подальшому 4 рази був госпіталізований, останній раз був виписаний у грудні 2024 року, пацієнт має вищу медичну освіту, та приймає ліки на власний розсуд. Симптоматика поліморфна, маячні ідеї, невпорядована поведінка, агресивні висловлювання і дії. 30 березня 2025 року при доставлені БШМД в лікарню не надав добровільної згоди на госпіталізацію. Пацієнт не може проходити лікувати амбулаторно, оскільки не дотримується рекомендацій лікаря, самостійно призначає собі групи психотропних препаратів. Просить заяву про застосування примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар громадянина [PERSON] на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» задовольнити. Особа, щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію до психіатричного стаціонару, [PERSON] у судовому засіданні заперечував свою агресивну поведінку, не вважав госпіталізацію 30.03.2025 недоречною, оскільки після кожної госпіталізації стан його здоров`я погіршується, в судовому засіданні висловився, що не заперечує проти госпіталізації та потребує медичної допомоги. Прокурор у судовому засіданні заяву комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» підтримала та просила її задовольнити. Адвокат у судовому засіданні підтримала думку [PERSON] , не заперечувала проти задоволення заяви. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає заяву комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 30 березня 2025 року [PERSON] госпіталізований до комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3». Підставою для його госпіталізації слугували відомості про психічний стан [PERSON] та погіршення психічного стану останнього, а саме агресивне поводження до оточуючих, неадекватна поведінка, що слідує з рапорту поліцейського 1 взводу, 1 роти 4 батальйону УПП в Харківській області ДПП молодшого лейтенанта Іллі Приходько від 30.03.2025. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07). З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно з вимогами ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно з ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. У заяві про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку зазначено, що у [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад, внаслідок якого представляє безпосередню небезпеку для себе і оточуючих (поводився неадекватно, був збуджений, відмовлявся від прийому ліків, конфліктував з матір`ю, не пускав її додому, погрожував їм та оточуючим фізичною розправою, проявляє вербальну і фізичну агресію по відношенню до оточуючих, знаходився у стані психомоторного збудження з агресивною та невпорядкованою поведінкою), згоду на лікування не дав, йому рекомендовано примусову госпіталізацію згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Отже, зважаючи на досліджені судом обставини справи, а саме те, що компетентною комісією лікарів-психіатрів у [PERSON] виявлено тяжкий психічний розлад, а також встановлення фактів про те, що хворий становить небезпеку для себе та оточуючих, пояснень інших учасників, суд доходить остаточного висновку, що наявні обов`язкові з огляду на ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підстави для ухвалення рішення про надання особі психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди, така госпіталізація є доцільною та відповідає її інтересам, тому заяву представника комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», слід задовольнити. Судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved