Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 8402000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що вона є громадянкою України, в 2014 році російська федерація внаслідок проведення незаконного референдума та агресивної політики захопила частину території України, в тому числі, територію Автономної Республіки Крим, а 24 лютого 2022 року здійснила відкритий повномаштабний напад на територію України. Це призвело до порушення її прав,\~у зв`язку з чим їй завдано моральних страждань, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із незаконною збройною агресією\~російської федерації проти України. [PERSON] зазначила, що окупація Автономної Республіки Крим та південної частини України позбавляє її можливості на оздоровлення, яким вона користувалась до окупації цих територій. Крім того, вона щоденно зазнає стресу через постійні повітряні тривоги, пов`язані з ракетними обстрілами, необхідність перебувати тривалий час в укритті, систематичне бомбардування об`єктів критичної інфраструктури призводить до перебоїв зі світлом, непостійним рухом громадського траyспорту. Позивач зауважує, що вона змушена була покинути рідну домівку та переїхати на тимчасове проживання за межі території України, тобто внаслідок неправомірних дій російської федерації вона зазнала душевних страждань та приниження, перенесла стрес та побоювання за свою безпеку, безпеку онука, який перебуває в неї під опікою, були порушені її нормальні життєві зв`язки, погіршилися відносини з оточуючими людьми, вона вживала додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, істотність порушень конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через стрес і тривожність, розмір моральної шкоди вона оцінює в сумі 8402000,00 грн, що еквівалентно 199952,40 євро на день подачі позову. ІІ. Процедура і позиції сторін Відповідно до ухвали суду від 22.04.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання. 08.05.2024 представник третьої особи - Міністерства закордонних справ України направив пояснення на позовну заяву (а.с. 36-39), в яких вказав, що діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування між країнами припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносити 1961 року. Подача будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами на цей час неможлива. Подальший розгляд справи просить проводити без участі представника. Згідно з ухвалою суду від 13.06.2024, яка постановлена судом без виходу до нарадчої кімнати та зафіксована у протоколі судового засідання, задоволено клопотання позивача про допит свідків, закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті (а.с. 62-65). В судовому засіданні 14.08.2024 допитана відповідно до ст. 234 ЦПК України в якості свідка за її згодою позивач [PERSON] пояснила, що з 2014 року вона постійно відчуває стрес, побоювання, хвилювання, що відобразилось на погіршенні стану її здоров`я. З 2022 року нервовий стан значно погіршився через постійні хвилювання за онуків. Свідок зазначила, що за життя чоловіка, який був військовослужбовцем, двічі на рік вони їздили на оздоровлення до Автономної Республіки Крим на море та в гори. Внаслідок незаконного захоплення російською федерацією території України вона втратила можливість на належне оздоровлення. Зауважила, що в 2022 році, побоюючись за власне життя та життя онука, опікуном кого вона є, вона вимушена була залишити рідну домівку та виїхати від війни до Чеської Республіки, проте не витримала змін умов проживання, повернулась до міста Житомира. Внаслідок постійних ракетних обстрілів, зокрема і Житомирської області, в неї почались панічні атаки, замикання в собі, погіршення стосунків з ріднею. 12.11.2024 в судовому засіданні в якості свідка допитаний [PERSON] , який є знайомим позивача з 2021 року, соратником по партії Україна, який пояснив, що позивач дійсно змушена була виїздити за межі території України задля збереження свого життя і життя онука. Після повернення втратила соціальні зв`язки, дотепер не може себе реалізовувати в соціальному плані. Внаслідок постійних стресів і хвилювань у [PERSON] погіршилось здоров`я, вона втратила сон, апетит, має розлади травлення. Свідок зауважив, що позивач проходила курси лікування, оскільки стала замкнутою в собі, перебувала на лікуванні в лікувальному закладі у зв`язку з афективним психічним розладом, що характеризується зниженням настрою, активності та волі. В цьому ж судовому засіданні представник позивача відмовився від допиту інших заявлених свідків у зв`язку з неможливістю забезпечити їх явку (а.с. 90), судові повістки про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які направлялись судом, повернулись не врученими (а.с. 81-86, 95-96). В судове засідання 03.04.2025 представник позивач адвокат Примак В.М. направив заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві (а.с. 101). Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час, дату та місце розгляду повідомлявся належним чином шляхом здійснення виклику за адресою знаходження посольства російської федерації в м. Києві, публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влада України. Крім того, поштові повідомлення направлені на адресу посольства російської федерації в республіці Молдова (а.с. 68-69, 74, 92-94, 99, 100). Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК\~України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи містяться клопотання про розгляд справи без участі представника Міністерства закордонних справ України (а.с. 36-39, 75). На підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 03.04.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, з урахуванням норм ст. 244 ЦПК України ухвалення та складення судового рішення відкладено до 11.04.2025. ІІІ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а також майнової шкоди та завданих збитків. Відповідно до \~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ та ОЦІНКА СУДУ Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України [PERSON] з 05.12.2003 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Згідно з пенсійним посвідченням серії [NUMBER] [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи (а.с. 16). Відповідно до консультаційного висновку кардіолога від 14.03.2024 [PERSON] має гіпертонічну хворобу І стадії, ступінь 1, ризик 3. Часта суправентрикулярна та шлуночкова екстрасистолія СН (а.с.18). Згідно з довідкою лікаря-невролога поліклініки військової частини [NUMBER] №5596 від 03.04.2024 [PERSON] має неврологічні захворювання (а.с. 19). Консультативним висновком лікара-психіатра від 02.04.2024 встановлено [PERSON] діагноз розлад адаптації, астено-дипресивний синдром (а.с. 20). В період з 05.03.2022 по 05.06.2022 [PERSON] перетинала кордон України в обидві сторони, що підтверджується відмітками у паспорті громадянки України для виїзду за кордон (а.с.21). [PERSON] \~є опікуном\~онука [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~який є\~сиротою,\~перетнув кордон\~України 05.03.2022\~та на\~цей час перебуває під тимчасовим захистом в Чеській Республіці (а.с. 23-29). Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалась військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку із чим\~Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим\~Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан, який триває на день ухвалення рішення суду. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у цій справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц, у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті\~1,\~3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016). Згідно\~зі ст.\~1\~Закону України\~«Про оборону\~України» збройна агресія - це, в тому числі, застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018\~визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією. За нормою ч. 6\~ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Відповідно до положень п. 5\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» №\~4\~від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктом 9\~цієї ж постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.\~12\~та\~81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19. У постановах від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц, у справі № 428/11673/19 та від 22 червня 2022 року у справі № 311/498/20 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Водночас, підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У частинах\~першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії російської федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на мету інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Судом беззаперечно встановлено, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України [PERSON] , яка є особою старшого віку, має статус особи з інвалідністю, зазнала душевних страждань і приниження, переносить стрес, тривогу і побоювання за свою безпеку, порушені її нормальні життєві умови і зв`язки, звичний ритм життя, погіршилось самопочуття, змінились відносини з оточуючими людьми, вона вимушена була вживати додаткові зусилля для організації свого життя та влаштування безпечних умов життя. При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує, що на території м. Житомира не велись активні бойові дії, проте позивачу завдано моральних страждань внаслідок стресу та тривогу через постійні повітряні тривоги, ракетні обстріли та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, що призводить до порушень звичайних життєвих умов, зокрема, відключень світла, порушення руху громадського транспорту, що вимагає докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав. Отже, беручи до уваги встановлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини, зважаючи на те, що [PERSON] неправомірними діями держави російська федерація безперечно завдані моральні страждання, позаяк порушене її гарантоване право на мир та безпеку, враховуючи тривалий характер порушень конституційних прав позивачки, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, суд дійшов висновку, що справедливою сумою компенсації її моральних страждань буде 500000,00 грн. Суд вважає, що такий розмір відшкодування цілком здатен компенсувати позивачці завдані моральні страждання. Суд вважає недоведеним розмір компенсації в сумі 8402000,00 грн, що еквівалентно 199952,40 євро. V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 5000,00 грн.

Outcome: approved