Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку майна в порядку спадкування, вказуючи на те, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить частка в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Належним чином прийнявши спадщину після смерті чоловіка, [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Н.М. з приводу оформлення своїх спадкових прав. Однак нотаріус відмовила позивачці в посвідченні спадкових прав з підстави невизначеності частки спадкодавця у квартирі [ADDRESS] . Проте, оскільки квартира належить на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, а тому частка спадкодавця у вказаному майні становить 1/3 частку цього майна. Враховуючи вказані обставини та неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку, а тому [PERSON] просила в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року відкрито провадження по справі та справу в порядку загального позовного провадження призначено до підготовчого розгляду. Ухвалою суду від 07 березня 2025 року замінено первісного відповідача [PERSON] , на належного Вознесенську міську раду. Цією ж ухвалою [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представниця [PERSON] не з`явилися, однак остання надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської міської ради в підготовче засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі учасників справи, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову у підготовчому засіданні, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому, суд встановив, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить частка в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого Договору міни від 17 грудня 1996 року, реєстр. №1-3412. Належним чином прийнявши спадщину після смерті чоловіка, [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Н.М. з приводу оформлення своїх спадкових прав. Однак нотаріус відмовила позивачці в посвідченні спадкових прав з підстави невизначеності частки спадкодавця у квартирі [ADDRESS] . Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном (ч. 1 ст. 86 ЦК України 1960 року (чинного на час набуття майна)). Згідно ст. 112 ЦК України 1960 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. В той же час, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до\~статті 368 ЦК\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України\~(далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім`ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у\~статті 3 СК,\~статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI\~«Про засади запобігання і протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8\~Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII\~«Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6\~Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV\~«Про особисте селянське господарство»). Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Таким чином, оскільки квартира належить на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам, відсутні докази, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою, а тому частка спадкодавця у вказаному майні є рівною часткам інших співвласників та становить 1/3 частку цього майна. Водночас, у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 вказано, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом\~ст. 392 ЦК України\~право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до ч. 1\~ст. 25 ЦК України\~здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч 4\~ст. 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень\~ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.\~ Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18, від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, від 14 серпня 2024 року у справі №522/3974/20 та багатьох інших. Згідно ст. 1216 ЦК України \~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст.ст. 1217, 1223 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом. Судом встановлено, що позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, належним чином прийняла спадщину після смерті чоловіка. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину або мають право на її обов`язкову частку, судом не встановлено. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивачка має право на спадщину, проте не має іншої можливості оформити свої спадкові права, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] .

Outcome: approved