Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у загальному розмірі 104410,00 дол. США. Обґрунтовуючи свій позов, позивач вказував, що між ним та відповідачем 16.05.2019 було укладено договір позики грошових коштів, на підтвердження укладення якого відповідачем власноручно надано в письмовій формі розписку від 16.05.2019. За договором позики від 16.05.2019 року відповідач позичив в борг 20000 (двадцять тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути через два місяці в термін до 17.07.2019. При цьому сторонами позики було домовлено додаткову сплату боржником позикодавцю 3% від суми боргу на місяць, в результаті чого зобов`язання по боргу в обумовлені сторонами строк визначена в розмірі 21200,00 (двадцять одну тисячу двісті) доларів США. Крім того, сторонами визначено, що за умови невиконання відповідачем зобов`язань впродовж 30 днів, що слідували після визначеного сторонами терміну повернення боржником грошових коштів, а саме після 17.07.2019, боржник бере на себе зобов`язання виплатити додатково пеню в розмірі 0,5% від всієї суми боргу за кожен день прострочення дати повернення боргу. Також договором позики додатково обумовленні гарантії виконання боргової розписки належною відповідачу на праві власності нерухомістю, що підтверджується доданими до позовної заяви копіями витягу з державного реєстру правочинів та витягу про державну реєстрацію. Таким чином, сторони досягли згоди щодо валюти зобов`язання, строку (терміну) зобов`язання (на вимогу) з повернення коштів та порядку розрахунку і суми боргу. На підтвердження чого, відповідачем було надано написану власноручно письмову розписку, надану (складену та підписану) в присутності свідка [PERSON] , оригінал якої перебуває у позивача. Відповідач 04.11.2020 власноручно написаною розпискою додатково підтвердив взяті на себе зобов`язання за договором позики від 16.05.2021. На момент звернення до суду відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 104410,00 дол. США, що еквівалентно 2808629,00 грн., по курсу Приватбанку станом на 16.09.2021, згідно до умов договору, детальний розрахунок заборгованості в розрізі основної суми боргу та нарахованої пені за 785 днів прострочення виконання зобов`язання наведено у п.4 додатку до позовної заяви. У зв`язку з наведеним вище, оскільки відповідачем позивачеві суму боргу не повернуто в обумовлений в розписці строк та в подальшому, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено, а тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права (а.с. 1-19). Ухвалою суду від 04.02.2022 у справі № 757/52162/21 відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 32). Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2023 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 21200,00 дол. США - сума боргу, яка мала бути повернутою за розпискою від 16.05.2019 року та 83210,00 дол. США - сума пені за 785 днів прострочення згідно до погоджених сторонами умов договору від 16.05.2019, загальна сума боргу в розмірі 104410,00 дол. США (еквівалентно 2 808629,00 грн. на момент підготовки позову згідно до курсу Приватбанку за 16.09.2021) неповернутої позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 11350,00 грн. по сплаті судового збору та 5000 грн. витрат по оплаті правової допомоги адвоката (а.с. 47-49). 03.04.2024 та 04.04.2024 на адресу суду представником відповідача [PERSON] - адвокатом Ткаленко А.В. до суду було подано аналогічні за своїм змістом та додатками заяви про перегляд заочного рішення, у якій остання просила скасувати заочне рішення, відповідач не був повідомлений належним чином про розгляд справи. Крім того, зазначала, що з 12.03.2020 на всій території України діяв Карантин. Тому відповідно до приписів п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та постанов Кабінету Міністрів України нарахування позивачем пені на весь період дії карантину є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Щодо розміру витрат на правничу допомогу - понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є недоведеними та не підлягають задоволенню (а.с. 53-85). 30.04.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткаленко А.В. подала до суду про забезпечення позову у справі № 757/52162/21-ц під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2023 за результатами розгляду позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить: зупинити стягнення на підставі виконавчого документа у справі № 757/52162/21-ц, в тому числі зупинити вчинення інших виконавчих дій, зокрема, реалізації арештованого майна на електронному аукціоні ДП «СЕТАМ», за виконавчим провадженням № [NUMBER] від 26.01.2024, яке проводиться приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва - Ляпіним Д. (а.с. 91-105). 02.05.2024 позивачем до суду подано заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 106-107). 16.05.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткаленко А.В. подала до суду заяву про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа у справі № 757/52162/21, яка за своїм змістом є аналогічною до раніше поданої заяви про забезпечення позову від 30.04.2024 (а.с. 112-133). 16.05.2024 до суду надійшла заява представника заявника [PERSON] - адвоката Ткаленко А.В. про залишення заяви про забезпечення позову без розгляду (а.с. 139-140). Ухвалою суду від 16.05.2024 заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Ткаленко А.В. про забезпечення позову у справі № 757/52162/21-ц під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення - залишено без розгляду (а.с. 141). 21.05.2024 до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Ткаленко А.В. про залишення заяви про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа у справі № 757/52162/21 - без розгляду (а.с. 142). Ухвалою суду від 21.05.2024 задоволено заяву відповідача про скасування заочного рішення від 10.02.2023. Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2023 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - скасовано та призначено справу до розгляду за правилами позовного (загального) провадження (а.с. 144). 23.05.2024 позивачем [PERSON] до суду подано заяву про забезпечення позову (а.с. 148). Ухвалою суду від 11.07.2024 заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову повернуто позивачу (а.с. 153). 05.08.2024 позивачем [PERSON] до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: 21200,00 дол. США - сума боргу, яка мала бути повернута за розпискою від 16.05.2019 та 195464,00 дол. США - сума пені за 1844 днів прострочення згідно до погоджених сторонами умов договору від 16.05.2021, загальна сума боргу в розмірі 216664,00 дол. США (еквівалентна 8861557,60 грн. на момент подачі заяви про збільшення позовних вимог згідно курсу Приватбанку) неповернутої позики; судові витрати у розмірі 47540,00 грн. (а.с. 155-174). Ухвалою суду від 07.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 185). 09.10.2024 до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Ткаленко А.В. про розгляд справи без її участі, в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с. 189-195). 09.10.2024 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Ткаленко А.В. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені за прострочення зобов`язання у сумі 195464,00 дол. США, оскільки її нараховування в період дії карантину та воєнного стану є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права (а.с. 196-220). 03.12.2024 позивач [PERSON] подав до судку заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив задовольнити позовні вимоги, а також подав заперечення на відзив відповідача. В запереченнях позивач зазначав, що законодавчі обмеження щодо нарахування пені почалися з 12.03.2020, а закінчилися 30.06.2023, тому вимоги нарахування пені 0,5 % за період з 17.07.2019 по 12.03.2020 є правомірними та обґрунтованими (а.с. 221-224). 04.12.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткаленко А.В. подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з терміновим відрядженням (доказів підтвердження відрядження представника відповідача до клопотання не долучено) (а.с. 225-232). 19.02.2025 представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткаленко А.В. подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з терміновим відрядженням (доказів підтвердження відрядження представника відповідача до клопотання не долучено) (а.с. 237-240). 20.02.2025 представник відповідача [PERSON] - адвокат Ткаленко А.В. подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з терміновим відрядженням (доказів підтвердження відрядження представника відповідача до клопотання не долучено) (а.с. 242-245). Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. 01.04.2025 представник відповідача - адвокат Ткаленко А.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав зазначених в заяві про перегляд заочного рішення. За таких обставин суд визнав можливим проводити розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Судом встановлено, що 16.05.2019 було укладено договір позики грошових коштів, на підтвердження укладення якого відповідачем [PERSON] власноручно надано в письмовій формі розписку від 16.05.2019 (а.с. 4-5). За договором позики від 16.05.2019 відповідач позичив в борг 20000 (двадцять тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути через два місяці в термін до 17.07.2019. При цьому сторонами позики було домовлено додаткову сплату боржником позикодавцю 3% від суми боргу на місяць, в результаті чого зобов`язання по боргу в обумовлені сторонами строк визначена в розмірі 21200,00 (двадцять одну тисячу двісті) доларів США. Крім того, сторонами визначено, що за умови невиконання відповідачем зобов`язань впродовж 30 днів, що слідували після визначеного сторонами терміну повернення боржником грошових коштів, а саме після 17.07.2019, боржник бере на себе зобов`язання виплатити додатково пеню в розмірі 0,5% від всієї суми боргу за кожен день прострочення дати повернення боргу. Також договором позики додатково обумовленні гарантії виконання боргової розписки належною відповідачу на праві власності нерухомістю, що підтверджується доданими до позовної заяви копіями витягу з державного реєстру правочинів та витягу про державну реєстрацію (а.с. 14-15). Таким чином, сторони досягли згоди щодо валюти зобов`язання, строку (терміну) зобов`язання (на вимогу) з повернення коштів та порядку розрахунку і суми боргу. На підтвердження чого, відповідачем було надано написану власноручно письмову розписку, надану (складену та підписану) в присутності свідка [PERSON] , оригінал якої перебуває у позивача. Крім того, відповідач [PERSON] 04.11.2020 власноручно написаною розпискою додатково підтвердив взяті на себе зобов`язання за договором позики від 16.05.2019 (а.с. 6). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Також, варто вказати, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за борговою розпискою у розмірі 20000,00 дол. США. Крім того, відповідно до розписки від 16.05.2019 [PERSON] взяв у [PERSON] 20000,00 дол. США під 3% від суми боргу на місяць до 17.07.2019, в результаті чого сума боргу, яка має бути повернута за розпискою становить 21200,00 дол. США. Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми боргу за борговою розпискою від 16.05.2019 у розмірі 21200,00 дол. США підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про стягнення додаткової пені на прострочку повернення коштів 0,5% від суми позики за 1 день прострочки за період з 17.07.2019 по 02.08.2024 у сумі 195464,00 дол. США. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Отже, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання. Нормами ч. ч. 2-3 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. З матеріалів справи вбачається, що сторонами було погоджено строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики датою 17.07.2019. Згідно із Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України було встановлено з 12.03.2020 по 30.06.2023 включно карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12.03.2020 по 30.06.2023 включно позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики. Крім того, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 12.03.2020 по 02.08.2024 не підлягають задоволенню. Тому нарахування пені 0,5% слід розраховувати за період з 17.07.2019 по 11.03.2020 (включно). Проте, як зазначено Верховним Судом у постанові від 18.09.2020 у справа № 916/4693/15: «вимоги про застосування заходів відповідальності за порушення зобов`язань, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні). Відповідно до частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом». На день ухвалення рішення (01.04.2025) офіційний курс гривні щодо долару США становить 41,4228 грн., тобто 21200,00 дол. США становить 878163,36 грн. Відповідно до проведеного судом розрахунку період прострочення з 17.07.2019 по 11.03.2020 (0,5% за кожен день прострочення відповідачем грошового зобов`язання) становить 239 днів, а отже до стягнення підлягає сума в розмірі 1049405,22 грн. (878163,36 грн. х 0,5% х 239 днів). Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32400,00 грн., що підтверджується копіями свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 18), ордеру (а.с. 19), квитанції Р24АР24А908397468А78078 про сплату послуг адвокату у розмірі 5025,13 грн. (а.с. 21), квитанції до прибуткового касового ордера № 4 від 03.08.2024 про сплату позивачем послуг адвокатського супроводу за договором № 1707202402 у розмірі 13700,00 грн. (а.с. 163), договору № 1707202402 про надання юридичних послуг від 17.07.2024 укладеного між ТОВ «АМАДЕО ПРАВО» та [PERSON] про представництво інтересів по справі № 757/52162/21-ц (а.с. 168-171), акту від 20.07.2024 приймання-передачі за договором № 1707202402 від 17.07.2024 (а.с. 172), акту від 03.08.2024 приймання-передачі за договором № 1707202402 від 17.07.2024 (а.с. 173), квитанції до прибуткового касового ордера № 3 від 17.07.2024 про сплату позивачем послуг адвокатського супроводу за договором № 1707202402 у розмірі 13700,00 грн (а.с. 174). Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позову [PERSON] , судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 6966,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже з відповідача на позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 3255,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial