Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

[PERSON] з вернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на дитину, третя особа: Виноградівський відділ ДРАЦС у Берегівському районі Закарпатської області. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони з червня 2019 року перебували у фактичних шлюбних відносинах по липень 2024 року, але сам шлюб з відповідачем не було зареєстровано в органах ДРАЦСу. Під час фактично шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Згідно Витягу з ДРАЦСГ №00048045126 від 19.11.2024 року\~ відомості про батька записано відповідно до ч.1 cт. 135 СК України. Позивач зазначає, що неодноразово зверталась із проханням до відповідача визнати батьківство на його сина, однак він навмисно почав ухилятись від проходження відповідної процедури оформлення батьківства у ДРАЦСу, таким чином відповідач намагається ухилитись від фінансово-матеріальної відповідальності утримання його дитини. Разом з тим позивач вказує, що їй стало дуже важко самостійно утримувати сина, оскільки він росте та потребує матеріальної та фінансової допомоги від біологічного батька, у зв`язку з чим звернулася в суд із вимогою про визнання батьківства та стягнення аліментів на дитину. Сторони по справі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просить задоволити (а.с. 24). Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не заперечує та визнає (а.с. 25). Представник третьої особи про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у судове засідання не з"явилася. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.\~ Сторони з червня 2019 року перебували у фактичних шлюбних відносинах по липень 2024 року. Під час фактично шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.10.2023 року. Згідно Витягу з ДРАЦСГ №00048045126 від 19.11.2024 року\~ відомості про батька записано відповідно до ч.1 cт. 135 СК України (а.с.14). Разом з тим судом досліджено наступні докази: довідку про реєстрацію місця проживання, №21 від 25.01.2017 року, свідоцтво про народження, характеристики, довідку №17 від 22.10.2024 року, тощо (а.с.11-12, 33-35). У відповідності до cт. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проводиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записують за її вказівкою. Відповідно до cт. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану. Визначення походження дитини є підставою виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини. Охоронюваний законом інтерес дітей полягає в тому щоб знати свого батька і перебувати у правовому зв`язку з ним. Відповідно до п.3 ч.2 cт.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визнається за рішенням суду. Згідно обставин зазначених у позовній заяві відповідач не сплачує в добровільному порядку аліменти на утримання дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ст. 141 СК України передбачає, що\~ мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст.182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. Проаналізувавши надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, позицію позивача та відповідачів які жодним чином не заперечили позовну вимогу, враховуючи в першу чергу якнайкраще забезпечення інтересів дітей та те, що дитина відповідача проживає разом із позивачем (мамою) [PERSON] і остання апріорі несе всі витрати на утримання дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитинит у розмірі по 3000 гривень, щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, згідно із вимогами ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Судові витрат від оплати яких позивач звільнена, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141\~ ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь держави.

Outcome: approved