Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] з 30.04.1999, що підтверджується штампом у його паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданим 24.04.1999 Новомиколаївського РВ УМВС України в Запорізькій області, та записом у домовій книзі. Згідно з довідкою Комунального підприємства Новомиколаївське госпрозрахункове архітектурно-планувальне технічно-інвентаризаційне бюро Новомиколаївської селищної ради від 25.02.2025 № 29, квартира [ADDRESS] перебуває у власності Новомиколаївського лісництва Запорізького держлісгоспу на підставі рішення виконкому Новомиколаївської селищної ради від 04.06.1996 № 120. \~ \~ \~ \~Рішенням Виконавчого комітету Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 18.12.2012 № 129 «Про оформлення права державної власності на житло по [ADDRESS] за ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» у зв`язку зі зміною найменування підприємства було оформлено право державної власності на квартири житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за державним підприємством «Запорізьке лісомисливське господарство». \~ \~ \~ \~Згідно з листом Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 29.03.2024 № 01-08/368, ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» було приєднано до ДП «Пологівське ЛМГ», яке в свою чергу реорганізовано в Філію «Запорізьке лісове господарство» ДСГП «Ліси України». \~ \~ \~ \~Листом від 05.04.2024 Філія «Запорізьке лісове господарство» ДСГП «Ліси України» повідомило представника позивача про те, що у зв`язку з тимчасовою окупацією м. Пологи, надати інформацію та документи, на підставі яких надавалося право користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] , є неможливим. Діяльність філії «Запорізьке лісове господарство» Наказом ДП «Ліси України» № 695 від 12.04.2024 було припинено, всі активи та пасиви було передано за передавальним актом, для ведення подальшої господарської діяльності, до Філії «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що позивач дійсно працював у Запорізькому лісогосподарському об`єднанні «Запоріжжя ліс», яке неодноразово проходило процес реорганізації. Свідок [PERSON] пояснив, що квартири в будинку [ADDRESS] , надавалися працівникам лісгоспу після працевлаштування для постійного проживання, за умови безперервної праці протягом десяти років, але з неможливістю набуття житла у власність чи передачі права на нього в порядку спадкування. Свідок [PERSON] отримав квартиру в такому ж порядку, як і позивач, та після початку процесу приватизації набув її у власність. Позивач не надав суду будь-яких документів, що підтверджують його право користування спірною квартирою, а під час судового розгляду зазначив, що не встиг розпочати процес приватизації квартири у зв`язку з реорганізацією підприємства та зміною керівництва. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду даної справи суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27.03.2020 по справі № 619/2820/18 (реєстраційний номер у ЄДРСР 88522443), та зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) сформульовано висновок про те, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить про те, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц (провадження № 61-8009св18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61-16648св18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19). Отже, саме по собі проживання позивача у спірній квартирі та її утримання, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Отримавши у постійне користування спірну квартиру, позивач знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності не неї за набувальною давністю, що не заперечується позивачем. Водночас позивач не надав суду доказів того, що ним вживалися заходи для набуття цієї квартири у власність в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, у зв`язку з чим позов в частині вимог до Державного спеціалізованого\~господарського підприємства\~«Ліси України» є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. В іншій частині вимог, а саме до Новомиколаївської селищної ради Запорізького району Запорізької області, позов не підлягає задоволенню, оскільки спірна квартира не є комунальною власністю, а відтак селищна рада є неналежним відповідачем по справі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed