Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

31.05.2021 ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» звернулося до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] та [PERSON] , уточнивши який, просить: - визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3251 від 31.05.2018, укладений з [PERSON] щодо продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] ; - визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3252 від 31.05.2018, укладений з [PERSON] щодо продажу автомобіля «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] ; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» автомобіль «Renault Dokker», 2017 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Позов мотивовано тим, що 31.05.2018 між ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» в особі директора Коритної Н.Л., як Комітентом, та ТОВ «Автосіверброк», як Комісіонером, укладено договори комісії №№ 3251, 3252, відповідно до умов яких комісіонер зобов`язується за дорученням комітента здійснити в інтересах останнього угоду з продажу автотранспортних засобів «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , та «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, номер кузова [NUMBER] . За договорами купівлі-продажу транспортного засобу № 3251 та № 3252 від 31.05.2018 вищевказані транспортні засоби відчужено покупцеві [PERSON] без проведення загальних зборів учасників ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» та отримання згоди на відчуження вищевказаного майна підприємства, що суперечить умовам статуту товариства. Того ж дня, [PERSON] складені видаткові накладні №№ ОС-1, ОС-2, відповідно до яких автомобілі «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , та «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , передані у власність її матері, [PERSON] , за ціною нижчою за балансовою та ринковою вартістю. 14.06.2019 на підставі договору купівлі-продажу № 5693, укладеного за посередницьких послуг ТОВ «Автосіверброк», автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , передано у власність [PERSON] та присвоєно державний номерний знак [NUMBER] . У свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 10921 від 14.03.2024 автомобіль «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, номер кузова [NUMBER] , перереєстровано на нового власника [PERSON] . Позивач вважає, що вищевказані договори купівлі-продажу транспортних засобів є недійсними, вчиненими керівником юридичної особи [PERSON] з перевищенням наданих повноважень внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, всупереч інтересам товариства та не у відповідності із його статутною метою діяльності. Указані обставини є підставою для визнання їх недійсними та витребування транспортних засобів із незаконного володіння відповідачів. 31.05.2021 автоматизованою системою документообігу суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі за текстом ЦПК України), справу було розподілено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Требух Н.В. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова Требух Н.В. від 10.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі; встановлено сторонам строк для подачі суду заяв по суті справи, визначених частиною другою статті 174 ЦПК України; призначено підготовче засідання на 02.07.2021. 01.07.2021 відповідач [PERSON] через канцелярію суду подала відзив, в якому позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Указує, що за період діяльності товариством було набуто декілька автомобілів, у тому числі автомобілі «Toyota Land Cruiser» та «Renault Dokker», які були поставлені на баланс товариства. Реалізація зазначених автомобілів була проведена у зв`язку з необхідністю зняття з балансу через недоцільність їх утримання та ремонту, а також збільшення обсягу обігових коштів. Правочини по відчуженню спірних автомобілів проводились у відповідності до вимог чинного законодавства, питання порушення норм законодавства при укладенні спірних договорів позивачем не ставиться. Питання спеціального визначення вартості авто не передбачена жодним нормативно-правовим актом, статутом товариства та його внутрішніми документами. Крім того, статутом товариства передбачено виключний порядок здійснення контролю за діяльністю виконавчого органу, за умовами пункту 12.1 якого (в редакції, що діяла на час вчинення спірних правочинів) контроль за діяльністю директора здійснюється аудиторами, що обираються Загальними зборами учасників. Згідно положень статуту це має бути виключно аудиторська організація і залучення її до перевірки діяльності директора здійснюється виключно за рішенням загальних зборів учасників. Без зазначеного рішення визнання дій директора такими, що завдали матеріальної шкоди товариству, не вбачається за можливе, а тому належним способом захисту може бути виключно стягнення збитків. Також реалізація авто була відображена в податковому обліку підприємства шляхом створення двох податкових накладних у відповідності до статті 188.1 Податкового кодексу України та відображена в декларації податку на додану вартість за травень 2018 року, в балансі та декларації по прибутку. Продаж транспортних засобів здійснювався за договірною ціною. 02.07.2021 підготовче засідання відкладено на 26.08.2021 у зв`язку з клопотанням представника позивача. 20.07.2021 представник відповідача [PERSON] адвокат Петрикей І.А. засобами поштового зв`язку подав відзив, в якому позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Зазначає, що жодних порушень цивільного законодавства при вчиненні вказаних правочинів з боку [PERSON] не було, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Окрім того, представником позивача обрано явно неналежний спосіб захисту свого довірителя, оскільки в разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Отже, у разі відсудження у [PERSON] належного їй майна, позивач матиме перед нею обов`язок відшкодування всіх наявних збитків, а також повернення коштів, сплачених на користь продавця. За вказаних обставин, вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушує її права як добросовісного набувача майна. Твердження про «зловмисну домовленість відповідачів» також не відповідає фактичним обставинам справи та є голослівним. 26.08.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 28.09.2021 у зв`язку з клопотанням представника позивача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.09.2021, за клопотанням представника відповідача, провадження у справі зупинено до набрання законної сили прийнятого рішення по кримінальній справі № 750/3938/20. 21.03.2024 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 21.03.2024. На підставі розпорядження № 218 від 04.04.2024 вказану справу передано до канцелярії суду для призначення повторного автоматизованого розподілу в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2024 справу передано для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Супруну О.П. 09.04.2024 представник позивача через систему «Електронний суд» подала заяву про поновлення провадження у справі, у зв`язку із набранням законної сили вироком у кримінальній справі № 750/3938/20. Ухвалою суду від 09.04.2024 справу прийнято до провадження судді Супруна О.П. та поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 23.05.2024. 23.05.2024 підготовче засідання відкладено на 07.06.2024 у зв`язку з клопотанням представника позивача. 29.05.2024 ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» засобами поштового зв`язку звернулося до Деснянського районного суду м. Чернігова із заявою, в якій просило вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль «Toyota Land Cruiser», рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , та автомобіль «Renault Dokker», рік випуску 2017, номер кузова [NUMBER] , до набрання рішенням суду у справі № 750/5897/21 законної сили. Ухвалою суду від 03.06.2024 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» про забезпечення позову. Ухвалою суду від 07.06.2024 задоволено клопотання представника позивача, витребувано в Регіонального сервісного\~центру ГСЦ\~МВС в\~Київській та\~Чернігівській областях\~відомості\~про власників, дати реєстрації, перереєстрації, реєстраційні номери за період з 31.05.2018 по теперішній час транспортних засобів «Renault Dokker», рік випуску 2017, № кузова [NUMBER] , та «Toyota Land Cruiser», рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] ; відкладено підготовче засідання на 30.07.2024. Ухвалою суду від 30.07.2024, унесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 30.07.2024 задоволено заяву ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» про забезпечення позову; накладено арешти на автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак « [NUMBER] », рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] , та автомобіль «Renault Dokker», державний номерний знак « [NUMBER] », рік випуску 2017, № кузова [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] . 30.07.2024 відкладено підготовче засідання на 09.10.2024 у зв`язку із залученням до участі у справі співвідповідача [PERSON] . 30.09.2024\~ [PERSON] \~засобами поштового\~зв`язку подала\~відзив, в якому позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що доводи позивача, що [PERSON] як контрагент за спірним договором діяла недобросовісно свого підтвердження в результаті дослідження матеріалів справи не знайшли. Спірний автомобіль був придбаний нею в установленому законом порядку для здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується документами. За вказаних обставин, відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним. Виходячи зі змісту заявленого позову, він стосується наслідків розгляду кримінальної справи № 750/3938/20, де встановлено завдання збитків унаслідок продажу вказаного авто директором ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» [PERSON] , а тому за цей автомобіль позивач отримає грошові кошти в сумі, встановленій у договорі купівлі-продажу. Ухвалою суду від 09.10.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 25.11.2024. 25.11.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.12.2024. 12.12.2024 у судовому засіданні продовжено перерву до 09.01.2025. 09.01.2025 у судовому засіданні продовжено перерву до 20.02.2025 у зв`язку з клопотанням представника позивача. 20.02.2025 у судовому засіданні продовжено перерву до 13.03.2025 у зв`язку з клопотанням представника позивача. 13.03.2025 у судовому засіданні продовжено перерву до 03.04.2025 у зв`язку з клопотанням представника відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити; представник відповідачів [PERSON] та Максименко С.М. позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , згідно рішення загальних зборів учасників ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» (далі за текстом Товариство, ТОВ «Цвіт») у період часу з 29.12.2010 по 06.08.2018 займала посаду директора вказаного Товариства. За період діяльності Товариством було придбано декілька автомобілів, у тому числі 09.07.2015 автомобіль «Toyota Land Cruiser» за ціною 2\~071\~205,00 грн (345\~200,83 грн ПДВ) та 14.06.2017 автомобіль «Renault Dokker» за ціною 379\~824,00 грн (63\~304,00 грн ПДВ), які були поставлені на баланс товариства, про що свідчать видаткові накладні № РН-0000104 від 09.07.2015, № 371 від 14.06.2017, фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва (а.с. 88-90, т. І). Відповідно до статті 11 Статуту Товариства (в редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників Товариства № 3 від 25.01.2012) директор керує поточними справами Товариства, має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, підписувати правочини, угоди, договори, видавати довіреності, представляти інтереси товариства в державних установах та організаціях, у відносинах з іншими підприємствами, установами, організаціями різних форм власності та фізичними особами, видавати накази, розпорядження, рішення та інші розпорядчі документи, обов`язкові для всіх працівників товариства, наймати та звільняти працівників товариства, укладати трудові договори, встановлювати розподіл обов`язків працівників товариства, застосовувати до працівників засоби заохочення та стягнення, визначати умови оплати праці працівників товариства, затверджувати структуру товариства, кошторис, штатний розклад, відкривати рахунки в національній та іноземній валюті в українських та іноземних банківських установах (а.с. 8-17, т. І). За умовами пункту 10.7.10 статті 10 Статуту Товариства до виключної компетенції Загальних зборів Учасників належить прийняття рішень про укладення Товариством правочинів, угод, договорів з основними виробничими і невиробничими фондами, вартість яких на дату ухвалення рішення про укладення правочину, угоди, договору перевищує еквівалент 10 000 (Десять тисяч) доларів США, що перераховується в національну валюту по курсу Національного банку України на день їх укладення (а.с. 8-17, т. І). У порушення вимог пункту 10.7.10 Статуту Товариства, без проведення загальних зборів учасників Товариства та отримання згоди на відчуження майна підприємства, 31.05.2018 між ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» в особі директора Заліської (Коритної) Н.Л., як Комітентом, та ТОВ «Автосіверброк», як Комісіонером, укладено договори комісії №№ 3251, 3252, відповідно до умов яких комісіонер зобов`язується за дорученням комітента здійснити в інтересах останнього угоду з продажу автотранспортних засобів «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , за ціною 260 358 грн 17 коп. та автомобіля «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, номер кузова [NUMBER] , за ціною 148 851 грн 60 коп. Дані обставини встановлені вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.12.2023 у кримінальній справі № 750/3938/20, який набрав законної сили 27.01.2024. За договорами купівлі-продажу транспортного засобу № 3251 та № 3252 від 31.05.2018 вищевказані транспортні засоби відчужено покупцеві [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] (а.с. 24-25, 26-27, т. І). Того ж дня, [PERSON] складені видаткові накладні №№ ОС-1, ОС-2 відповідно до яких автомобілі «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , та «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , передані у власність її матері [PERSON] за цінами 260 358 грн 17 коп. та 148 851 грн 60 коп. відповідно. 14.06.2019 на підставі договору купівлі-продажу № 5693, укладеного за посередницьких послуг ТОВ «Автосіверброк», автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , передано у власність [PERSON] та присвоєно державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 190-191, т. І). 14.03.2024 автомобіль «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, номер кузова [NUMBER] , перереєстровано на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 10921 (а.с. 192-204, т. І). Отже, на даний час власницями спірних транспортних засобів є відповідачі: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Київській та Чернігівській областях від 26.06.2024 № 31/33-728 (а.с. 190-191, т. І). 08.05.2020 прокурором Чернігівської місцевої прокуратури Демидок Д.А. затверджено обвинувальний акт щодо [PERSON] у кримінальному провадженні № 12019270010004084 від 10.07.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364-1 Кримінального кодексу України (далі за текстом КК України) (а.с. 18-22, т. І). Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.12.2023 у кримінальній справі № 750/3938/20, який набрав законної сили 27.01.2024, [PERSON] \~визнано винуватою у пред`явленому їй обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою\~статті 364-1 КК України, та призначено покарання за частиною другою\~статті 364-1 КК України\~ у виді штрафу у розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 85\~000,00 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк два роки. У вироку\~встановлено,\~що [PERSON] , будучи службовою особою юридичної особи приватного права, зловживаючи повноваженнями\~директора Товариства,\~діючи умисно,\~з метою\~одержання неправомірної\~вигоди для\~інших осіб,\~використовуючи всупереч\~інтересам Товариства свої повноваження, 31.05.2018 видала за своїм підписом наказ № 58 щодо продажу автомобіля Toyota Land Cruiser 200 (2015 року випуску, JTMCV05JX04162792, р.н.з. [NUMBER] ) та видаткову накладну № ОС-1, особисто визначивши вартість автомобіля в розмірі 260\~358 грн 17 коп. З метою реалізації злочинного умислу, цього ж дня, [PERSON] , у невстановлений досудовим слідством час, перебуваючи за адресою: вул. Шевченка, 162-А у м. Чернігові, від імені Товариства уклала з ТОВ «Автосіверброк» договір № 3251 від 31.05.2018 на посередницькі послуги з продажу автомобіля Toyota Land Cruiser 200 (2015 року випуску, JTMCV05JX04162792, р.н.з. [NUMBER] ) за ціною 260\~358 грн 17 коп., завідомо знаючи та усвідомлюючи, що вартість автомобіля є нижчою від балансової та ринкової вартості. 31.05.2018 [PERSON] склала та підписала видаткову накладну № ОС-1, відповідно до якої автомобіль Toyota Land Cruiser 200 (2015 року випуску, [NUMBER] , [NUMBER] ) переданий у власність її матері [PERSON] за ціною 260\~358 грн 17 коп., внаслідок чого Товариству завдано збитків в сумі 1 208\~669 грн 03 коп., згідно висновку судово-економічної експертизи № 308/308/20-24 від 05.02.2020 та з врахуванням висновку авто-товарознавчої експертизи № 3336-3339/19-24 від 24.09.2019. Діючи єдиним умислом, [PERSON] в порушення вимог пункту 10.7.10 Статуту Товариства, будучи службовою особою юридичної особи приватного права, зловживаючи повноваженнями\~директора Товариства,\~діючи умисно,\~з метою\~одержання неправомірної\~вигоди для\~інших осіб,\~використовуючи всупереч\~інтересам Товариства свої повноваження, 31.05.2018 видала за своїм підписом наказ № 59 щодо продажу автомобіля марка Renault Dokker1.5 D (фургон малотонажний-В, 2017 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , р.н.з. [NUMBER] ) та накладну № ОС-2, особисто визначивши вартість автомобіля в розмірі 148 851 грн 60 коп. У подальшому, 31.05.2018 [PERSON] ,\~у невстановлений\~досудовим слідством\~час,\~перебуваючи за адресою: вул. Шевченка, 162-А,\~м.\~Чернігів, уклала від імені Товариства з ТОВ «Автосіверброк» договір №3252 від 31.05.2018 на посередницькі послуги з продажу автомобіля Renault Dokker 1.5 D (фургон малотонажний-В, 2017 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , р.н.з. [NUMBER] ) за ціною 148\~851 грн 60 коп., завідомо знаючи та усвідомлюючи, що вартість автомобіля є значно нижчою від балансової та ринкової вартості. 31.05.2018 [PERSON] у невстановлений досудовим слідством час та у невстановленому досудовим слідством місці, склала та підписала видаткову накладну № ОС-2 відповідно до якої автомобіль Renault Dokker 1.5 D (фургон малотонажний-В, 2017 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , р.н.з. [NUMBER] ) переданий у власність її матері [PERSON] за ціною 148\~851 грн 60 коп., внаслідок чого Товариству завдано збитків в сумі 219 245 грн 74 коп., згідно висновку судово-економічної експертизи № 308/308/20-24 від 05.02.2020 та з врахуванням висновку авто-товарознавчої експертизи № 3336-3339/19-24 від 24.09.2019. Таким чином, внаслідок зазначених протиправних дій [PERSON] спричинила тяжкі наслідки інтересам Товариства, заподіявши матеріальну шкоду на загальну суму 1 429 914 грн 77 коп. У відповідності до частини шостої\~статті 82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин, вина [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою\~статті 364-1 КК України, встановлена вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.12.2023 у справі № 750/3938/20. 01.10.2024\~головним державним\~виконавцем Чернігівського\~відділу державної\~виконавчої служби\~у Чернігівському\~районі Чернігівської\~області Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~Шумейко Ю.О.\~винесено постанову\~про арешт\~майна боржника\~та накладено\~арешт на\~автомобіль «Renault Dokker», державний номерний знак « [NUMBER] », рік випуску 2017, № кузова [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] (а.с. 39-40, т. ІІ). 01.10.2024\~старшим державним\~виконавцем Деснянського\~відділу державної\~виконавчої служби\~у місті\~Чернігові Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~Бомбер Ю.А.\~винесено постанову\~про закінчення\~виконавчого провадження\~№ 76030183\~у зв`язку\~з фактичним\~повним виконанням\~ухвали суду\~про накладення\~арешту на\~автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак « [NUMBER] », рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] (а.с. 73, т. ІІ). Відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі за текстом ЦК України), цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За приписом частин першої - третьої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно частин першої - четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19 (провадження №61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц). За визначенням частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України). У постанові від 12.04.2023 у справі №754/18852/21 (провадження №61-3711св23) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей». Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20). Статтею 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 № 2275-VIII у редакції, чинній нас виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2275-VIII) визначено, що органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Відповідно до статті 30 Закону № 2275-VIII загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать: 1) визначення основних напрямів діяльності товариства; 2) внесення змін до статуту товариства, прийняття рішення про здійснення діяльності товариством на підставі модельного статуту; 3) зміна розміру статутного капіталу товариства; 4) затвердження грошової оцінки негрошового вкладу учасника; 5) перерозподіл часток між учасниками товариства у випадках, передбачених цим Законом; 6) обрання та припинення повноважень наглядової ради товариства або окремих членів наглядової ради, встановлення розміру винагороди членам наглядової ради товариства; 7) обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; 8) визначення форм контролю та нагляду за діяльністю виконавчого органу товариства; 9) створення інших органів товариства, визначення порядку їх діяльності; 10) прийняття рішення про придбання товариством частки (частини частки) учасника; 11) затвердження результатів діяльності товариства за рік або інший період; 12) розподіл чистого прибутку товариства, прийняття рішення про виплату дивідендів; 13) прийняття рішень про виділ, злиття, поділ, приєднання, ліквідацію та перетворення товариства, обрання комісії з припинення (ліквідаційної комісії), затвердження порядку припинення товариства, порядку розподілу між учасниками товариства у разі його ліквідації майна, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, затвердження ліквідаційного балансу товариства; 14) прийняття інших рішень, віднесених цим Законом до компетенції загальних зборів учасників. Питання, передбачені частиною другою цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону. До виключної компетенції загальних зборів учасників статутом товариства також може бути віднесено вирішення інших питань. Згідно з частинами першою - четвертою статті 39 Закону № 2275-VIII виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Відповідно до статті 11 Статуту Товариства (у редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників Товариства № 3 від 25.01.2012) директор керує поточними справами Товариства, має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, підписувати правочини, угоди, договори, видавати довіреності, представляти інтереси товариства в державних установах та організаціях, у відносинах з іншими підприємствами, установами, організаціями різних форм власності та фізичними особами, видавати накази, розпорядження, рішення та інші розпорядчі документи, обов`язкові для всіх працівників товариства, наймати та звільняти працівників товариства, укладати трудові договори, встановлювати розподіл обов`язків працівників товариства, застосовувати до працівників засоби заохочення та стягнення, визначати умови оплати праці працівників товариства, затверджувати структуру товариства, кошторис, штатний розклад, відкривати рахунки в національній та іноземній валюті в українських та іноземних банківських установах (а.с. 8-17, т. І). За умовами пункту 10.7.10 статті 10 Статуту Товариства до виключної компетенції Загальних зборів Учасників належить прийняття рішень про укладення Товариством правочинів, угод, договорів з основними виробничими і невиробничими фондами, вартість яких на дату ухвалення рішення про укладення правочину, угоди, договору перевищує еквівалент 10 000 (Десять тисяч) доларів США, що перераховується в національну валюту по курсу Національного банку України на день їх укладення (а.с. 8-17, т. І). За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із матеріалів справи убачається, що 09.07.2015 ТОВ «Цвіт» в особі директора Заліської (Коритної) Н.Л. було придбано автомобіль «Toyota Land Cruiser» за ціною 2 071 205,00 грн (у тому числі ПДВ 345 200,83 грн), а 14.06.2017 автомобіль «Renault Dokker» за ціною 379 824,00 грн (у тому числі ПДВ 63 304,00 грн), які були поставлені на баланс товариства, про що свідчать видаткові накладні № РН-0000104 від 09.07.2015, № 371 від 14.06.2017, фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва (а.с. 88-90, т. І). Станом на 31.05.2018 (день укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу) курс долара за даними НБУ складав 26,1358 грн, тобто при укладенні договорів, вартість яких перевищує 261 358,00 грн, рішення про укладення такого правочину приймають Загальні збори учасників Товариства. Як убачається зі змісту вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.12.2023 у справі № 750/3938/20, згідно висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №3336-3339/19-24 від 02.10.2019, середня ринкова вартість автомобіля марки Toyota LAND CRUIZER 200, VIN [NUMBER] , 2015 року випуску, станом на 31.05.2018 року складає 1469027, 20 (один мільйон чотириста шістдесят дев`ять тисяч двадцять сім грн 20 коп.); вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Toyota LAND CRUIZER 200, VIN [NUMBER] , 2015 року випуску, внаслідок незаконного відчуження транспортного засобу не визначалась, по причинам, вказаним у дослідницькій частині висновку; середня ринкова вартість автомобіля Renault Dokker 1.5 DCI,VIN [NUMBER] , 2017 року випуску, станом на 31.05.2018 року складає 368097, 34 (триста шістдесят вісім тисяч дев`яносто сім грн. 34 коп.); вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Renault Dokker 1.5 DCI,VIN [NUMBER] , 2017 року випуску, внаслідок незаконного відчуження транспортного засобу не визначалась по причинам, вказаним у дослідницькій частині висновку. Також, за змістом даного вироку, кваліфікуючи діяння обвинуваченої [PERSON] , суд виходив із того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364-1 КК України, виразилось у зловживанні повноваженнями, тобто умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для інших осіб використанні всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою [PERSON] , як директором ТОВ «ЦВІТ», своїх повноважень, шляхом складання та підписання видаткових накладних №ОС-1 та №ОС-2 від 31.05.2018, за якими автомобіль Toyota LAND CRUIZER 200, 2015 року випуску, № [NUMBER] , н.з. [NUMBER] та автомобіль Renault Dokker 1.5 D, фургон малотоннажний-В, 2017 року випуску, № [NUMBER] , р.н. [NUMBER] ) були передані у власність її матері [PERSON] за ціною, значно нижчою від їх середньої ринкової вартості, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам юридичної особи (ТОВ «ЦВІТ»). Суд, розглядаючи питання наявності у діянні обвинуваченої [PERSON] складу кримінально правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК, беручи до уваги зміст висунутого обвинувачення, прийшов до переконання, що всі докази, надані стороною обвинувачення та досліджені судом, свідчать про наявність такого: обвинувачена є службовою особою юридичної особи приватного права, яка обіймала посаду директора в даній юридичній особі (ТОВ «ЦВІТ), пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій (спеціальний суб`єкт); обвинувачена вчинила діяння з використанням такого службового становища (об`єктивна сторона); протиправність такого діяння - використання обвинуваченою своїх повноважень всупереч інтересам юридичної особи приватного права (об`єктивна сторона); спричинення діяннями обвинуваченої тяжких наслідків інтересам юридичної особи приватного права (ТОВ «ЦВІТ»), у вигляді заподіяння матеріальних збитків (об`єктивна сторона); наявність у діянні обвинуваченої умислу на вчинення злочину, а також особистого мотиву, та мети, яка полягає в одержанні неправомірної вигоди (суб`єктивна сторона); наявний об`єкт злочину - інтереси юридичної особи приватного права. Суд вважав доведеною вину Заліської ( [PERSON] ), а її дії правильно кваліфікованими за ч. 2 ст. 364-1 КК України, як зловживання повноваженнями, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, що спричинило тяжкі наслідки інтересам юридичної особи. Вина [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364-1 КК України, встановлена вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.12.2023 у справі № 750/3938/20. Із огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] , порушивши вимоги статті 92 ЦК України щодо добросовісності та розумності дій представника Товариства, діючи не в його інтересах, за відсутності рішення його загальних зборів, до компетенції яких статутом віднесено вирішення питань щодо укладення договорів на суму, що перевищує еквівалент у 10\~000,00 доларів США, відчужила спірні транспортні засоби з перевищенням наданих їй Товариством повноважень, а залучення її матері, [PERSON] до участі в укладенні договорів купівлі-продажу було формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предметів договорів на користь самої [PERSON] , з метою позбавлення юридичної особи права на вказане майно. При цьому під час судового розгляду встановлено та не заперечується відповідачами, що вчинені [PERSON] оспорювані правочини в подальшому не схвалені Товариством. Разом з тим, особливістю правочинів, учинених представником, полягають у тому, що вимоги щодо змісту правочину, який укладається представником, визначаються крім норм законодавства самою особою, яку представляють, у повноваженнях представника. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України). На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа. З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені. Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання. Не зазначивши обставин, які безспірно свідчать про обізнаність відповідача щодо наявності обмежень у представника продавця на відчуження майна, суд дійшов висновку відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсним. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц та постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц. У постановах від 05.11.2019 у справі № 908/2604/18, 20.02.2018 у справі № 906/100/17, 12.06.2018 у справі № 927/976/17 та 26.02.2019 у справі № 925/1453/16 Верховний Суд дійшов висновку, що у питанні обізнаності контрагента із повноваженнями особи, яка підписує договір, слід в тому числі виходити з того, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента. У постановах Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 555/1096/15-ц провадження № 61-9197св18, від 27.04.2016, провадження № 6-62цс16, суд дійшов висновку, що питання визначення обсягу повноважень членів органу юридичної особи та інших осіб, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи та добросовісність їхніх дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами. Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа. Як убачається зі змісту вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.12.2023 № 750/3938/20, у судовому порядку стороною обвинувачення не було доведеного того, що [PERSON] знала про незаконність походження і набуття права власності на таке майно. Не доведено цього факту й під час розгляду даної цивільної справи, а доводи позивача про обов`язок покупця зібрати всю можливу інформацію про продавця та транспортні засоби та її обізнаність про перевищення повноважень [PERSON] суд відхиляє, оскільки згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу відчуження автомобілів відбулося ТОВ «Автосіверброк», яке діяло на підставі договорів комісії. Також не може свідчити про недобросовісність та обізнаність [PERSON] лише сам по собі факт її родинних зв`язків із [PERSON] . Ураховуючи, що тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа (позивач), а в силу вимоги частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд доходить висновку про недоведеність недобросовісності та нерозумності в поведінці [PERSON] . При цьому, суд зауважує, що позивач не позбавлений можливості відшкодування матеріальних збитків, завданих унаслідок учинення [PERSON] кримінального правопорушення, про що в провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова перебуває на розгляді цивільна справа № 750/1912/24 (провадження № 2/750/808/24). Крім того, із огляду на укладення [PERSON] оспорюваних договорів купівлі-продажу із ТОВ «Автосіверброк» як комісіонером, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Статтею 1014 ЦК України визначено, що комісіонер зобов`язаний вчинити правочин на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера. Таким чином, договір комісії є правочином щодо надання послуг, а не договором відчуження майна. Згідно змісту статті 1011 ЦК України комісіонер діє в чужих інтересах, але від власного імені, тобто є самостійною стороною у правочині. Указані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №484/3915/15-ц, які за приписом частини четвертої статті 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно зі статтею 387, пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17.12.2014, провадження № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 ЦК України. Цей висновок також підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (висновок Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Отже, для витребування майна з чужого незаконного володіння його власник (Товариство) має оспорювати на предмет їх дійсності первісні правочини незалежно від того, скільки разів це майно (спірні автомобілі) було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останніх набувачів ( [PERSON] та [PERSON] ). При цьому, саме в договорах комісії від 31.05.2018 №№ 3251, 3252, як установлено судом у вищевказаному вироку, [PERSON] як директор ТОВ «Цвіт», зловживаючи повноваженнями, установила ціну продажу автотранспортних засобів «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , та «Renault Dokker», державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, номер кузова [NUMBER] , у розмірах 260 358 грн 17 коп. та 148 851 грн 60 коп. відповідно. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою встановлено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). У позовній заяві Товариство просить визнати недійсними з моменту укладення договори купівлі-продажу спірних транспортних засобів, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосіверброк» та [PERSON] , не заявивши при цьому вимог про визнання недійсними первісних правочинів договорів комісії №№ 3251, 3252 від 31.05.2018, укладених між ТОВ «Цвіт» в особі директора Заліської (Коритної) Н.Л. та ТОВ «Автосіверброк», яке при цьому не є учасником справи, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для надання правової оцінки договорам комісії на предмет перевищення повноважень [PERSON] при їх укладенні. Із огляду на встановлені обставини справи, предмет позову та правові норми, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. За приписом частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Отже, заходи забезпечення, установлені ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.07.2024 про накладення арешту на спірні автомобілі, підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed