Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , через представника адвоката Мирось Катерину Володимирівну, звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив: визнати за позивачем та відповідачем право власності по частці за кожним на житлову квартиру загальною площею 72,2 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; визнати за позивачем та відповідачем право власності по частці за кожним на нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; сплату судових витрат покласти на відповідача по справі. В обґрунтування позову зазначає, що 08.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №2024). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2024 року у справі №645/4691/23 (провадження №2/641/652/2024) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.07.2017 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №2024). Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуто за спільні кошти наступне нерухоме майно: -квартира загальною площею 72, 2 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності на ім`я [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Петриченко Ольгою Олександрівною, зареєстрованого у реєстрі за №7114; -нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9, зареєстроване на праві власності на ім`я [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 03.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною Ілоною Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №2626. Зазначив, що з урахуванням припинення між позивачем та відповідачем шлюбних відносин на підставі судового рішенням, що не тягне за собою автоматичного припинення права спільної сумісної власності подружжя, позивач має намір вирішити питання щодо належного оформлення свого майнового права на квартиру за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , а також на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9), шляхом визначення в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, свого права власності на 1/2 частку майнових прав на вищевказане нерухоме майно. Оскільки в позасудовому порядку сторонам не вдалося вирішити питання щодо поділу вказаного вище майна, позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.10.2024 прийнято справу до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. До суду від [PERSON] в особі представника адвоката Чумака Романа Васильовича, надійшов письмовий відзив на позову заяву, в якому просить позовну заяву задовольнити частково, а саме: визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку житлової квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частку житлової квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , 4 поверх № ІV в житловому будинку літ. А-9; у задоволенні інших позовних вимог позивача відмовити. В обґрунтування відзиву відповідач посилається на незгоду із заявленим позивачем варіантом поділу майна та вважає, що наявні підстави задля відступу від засади рівності часток подружжя у спільному набутому майні шляхом збільшення частки майна відповідача. Зазначає, що саме з відповідачем після розірвання шлюбу постійно проживає малолітня дитина син [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з повномасштабною агресію РФ проти України відповідач з малолітнім сином евакуювалися з міста Харкова і наразі проживають за межами України, за адресою: Нідерланди, 3311GR, Дордрехт, Спюйбульвар 348. Вказує, що прибувши у Дордрехт, відповідач влаштувала дитину у Комплексний дитячий центр «Верелдвейзер» для здобуття освіти. При цьому, у зв`язку з відсутністю матеріальної допомоги позивача на дитину, відповідач була вимушена звернутися до суду для стягнення аліментів. Так, 17 жовтня 2024 року Комінтернівським районним судом м. Харкова у справі № 641/7224/24 було видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 14 жовтня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Проте, на думку відповідача, розмір аліментів на малолітнього сина недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, оскільки проживання в Нідерландах значно дорожче, ніж в Україні. Згідно з міжнародними статистичними даними, базові витрати на проживання (продукти, одяг, освіта, медицина) в Нідерландах суттєво перевищують аналогічні витрати в Україні. Навіть мінімальні витрати на дитину можуть бути у кілька разів більшими через такі фактори: високі ціни на продукти харчування; витрати на житло та комунальні послуги; підвищену вартість освіти, гуртків і культурного розвитку. Вказує, що такі витрати можуть складати від 50 до 200 євро на місяць (від 2000 до 8000 грн). Крім того, медичне обслуговування у Нідерландах також дорожче. Навіть зі страховкою, потрібно покривати витрати на ліки, стоматологію, регулярні обстеження, що необхідні для підтримання здоров`я дитини. Разом з тим, відповідач не має змоги працювати встановлену їй 3 групу інвалідності. Вказує, що згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору відповідь на запит в електронному вигляді від 13.11.2024, відповідач не має офіційного доходу, окрім як пенсійної виплати у розмірі 2361 грн. Також посилається на те, що у відповідача у приватній власності наявний тільки один об`єкт нерухомого майна (квартира, яка є предметом спору), в той час, як позивач, окрім заявлених у позовній заяві об`єктів нерухомого майна, останній має на праві приватної власності ще й квартиру загальною площею 32,6 кв.м. у м. Харкові. На підставі викладеного вважає, що існують підстави задля відступу від засади рівності часток подружжя у спільному набутому майні шляхом збільшення частки майна відповідача. 12.12.2024 року до суду від представника позивача адвоката Мирось К.В. надійшла письмова відповідь на відзив, а також письмове клопотання про витребування доказів, в якому просила: витребувати з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб за формою ОК-5 відносно гр. [PERSON] за період з 01.01.2016 по 01.09.2023 р.р..; витребувати з Комунального закладу «Харківська гімназія №77 Харківської міської ради» наступну інформацію: про працевлаштування гр. [PERSON] в Комунальному закладі «Харківська гімназія №77 Харківської міської ради» з вказівкою на дату працевлаштування, займану нею посаду та наданням копії наказу про її прийняття на роботу; про звільнення гр. [PERSON] з Комунального закладу «Харківська гімназія №77 Харківської міської ради» з вказівкою на його дату, зазначенням причин звільнення та наданням копії наказу про звільнення. Ухвалою Фрунзенського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~17.12.2024\~року продовжено\~строк\~проведення підготовчого\~провадження\~по\~цивільній справі\~на\~тридцять днів. 17.12.2024\~року до\~суду від представника позивача адвоката Мирось К.В. надійшли доповнення до клопотання про витребування доказів, в якому додатково просить витребувати з Комунального закладу «Харківська гімназія №77 Харківської міської ради» наступну інформацію: -у разі здійснення трудової діяльності [PERSON] у Комунальному закладі «Харківська гімназія №77 Харківської міської ради», надати інформацію чи працювала вона у спеціально створених умовах роботи, як інвалід III групи або ж здійснювала трудову діяльність в звичайних умовах? У разі здійснення [PERSON] трудової діяльності у спеціально створених умовах, пов`язаних з її інвалідністю, зазначити в чому вони полягали з наданням відповідних доказів. 17.12.2024 року представником відповідача адвокатом Чумак Р.В. через систему "Електронний суд" подано заперечення на відповідь на відзив. 25.12.2024 року представником відповідача адвокатом Чумак Р.В. через систему "Електронний суд" подано заперечення на заявлені представником клопотання про витребування доказів, в яких просив відмовити у їх задоволенні. Ухвалою суду від 05.02.2025 року залишено без задоволення клопотання представника позивача адвоката Мирось К.В. про витребування доказів. Закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача\~у судовому\~засіданні заперечував\~проти повного\~задоволення позовних\~вимог та\~просив задовольнити\~їх частково,\~а самевизнати за позивачем право власності на 1/3 частку житлової квартири [ADDRESS] , а за відповідачем право власності на 2/3 частку вказаної квартири та право власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , 4 поверх № ІV в житловому будинку літ. А-9. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами\~ст.10 ЦПК України\~передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст. 3 СК України). Згідно ч. 1, 2\~ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 36 цього Кодексу\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, 08.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №2024) (а.с.96) [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2024 року у справі №645/4691/23 (провадження №2/641/652/2024) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.07.2017 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №2024 (а.с.14-15). 17.10.2024 року Комінтернівським районним судом м. Харкова у справі №641/7224/24 було видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 14 жовтня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Петриченко Ольгою Олександрівною та зареєстрованим в реєстрі за №7114, [PERSON] належить на праві власності квартира загальною площею 72,2 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав (а.с.16-17). Також, відповідно до Договору купівлі-продажу від 03.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною Ілоною Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за №2626, [PERSON] належить на праві власності нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , 4 поверх № IV, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав (а.с. 18-19). Позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просить визнати на ним та відповідачем право власності по частці за кожним на вказані вище житлову квартиру та нежитлове приміщення, як таке, що набуте в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1\~ст.61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. \~Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, спірне нерухоме майно придбано під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п. 30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. Сторони не заперечують, що спірне нерухоме майно (квартира 72,2 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення загальною площею 2,9 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , 4 поверх № IV в житловому будинку літ. А-9) є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у відзиві на позов відповідач зазначає, що наявні підстави задля відступу від засади рівності часток подружжя у спільному набутому майні шляхом збільшення частки майна відповідача, а саме визнати за нею право власності на 2/3 частку житлової квартири [ADDRESS] та право власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , 4 поверх № ІV в житловому будинку літ. А-9. Щодо доводів відзиву відповідача про наявність підстав для відступлення від рівності часток подружжя слід зазначити наступне. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою\~статті 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша\~статті 60 СК України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя відповідач посилалася на те, що після розірвання шлюбу між сторонами, їх малолітній син постійно проживає з нею. У зв`язку з повномасштабною агресію РФ проти України відповідач з малолітнім сином евакуювалися з міста Харкова і наразі проживають за межами України, за адресою: Нідерланди, 3311GR, Дордрехт, Спюйбульвар 348. Вказує, що прибувши у Дордрехт, відповідач влаштувала дитину у Комплексний дитячий центр «Верелдвейзер» для здобуття освіти. При цьому, у зв`язку з відсутністю матеріальної допомоги позивача на дитину, відповідач була вимушена звернутися до суду для стягнення аліментів. Так, 17 жовтня 2024 року Комінтернівським районним судом м. Харкова у справі № 641/7224/24 було видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 14 жовтня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Проте, на думку відповідача, розмір аліментів на малолітнього сина недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, оскільки проживання в Нідерландах значно дорожче, ніж в Україні. Згідно з міжнародними статистичними даними, базові витрати на проживання (продукти, одяг, освіта, медицина) в Нідерландах суттєво перевищують аналогічні витрати в Україні. Навіть мінімальні витрати на дитину можуть бути у кілька разів більшими через такі фактори: високі ціни на продукти харчування; витрати на житло та комунальні послуги; підвищену вартість освіти, гуртків і культурного розвитку. Вказує, що такі витрати можуть складати від 50 до 200 євро на місяць (від 2000 до 8000 грн). Крім того, медичне обслуговування у Нідерландах також дорожче. Навіть зі страховкою, потрібно покривати витрати на ліки, стоматологію, регулярні обстеження, що необхідні для підтримання здоров`я дитини. Разом з тим, відповідач не має змоги працювати встановлену їй 3 групу інвалідності. Вказує, що згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору відповідь на запит в електронному вигляді від 13.11.2024, відповідач не має офіційного доходу, окрім як пенсійної виплати у розмірі 2361 грн. Також посилається на те, що у відповідача у приватній власності наявний тільки один об`єкт нерухомого майна (квартира, яка є предметом спору), в той час, як позивач, окрім заявлених у позовній заяві об`єктів нерухомого майна, останній має на праві приватної власності ще й квартиру загальною площею 32,6 кв.м. у м. Харкові. Перевіряючи обґрунтованість вказаних доводів, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, для збільшення частки майна дружини, у разі проживання з нею дітей, необхідне доведення існування умови недостатності розміру аліментів, які вона одержує, для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Суд зазначає, що доказів того, що аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, які було стягнуто з позивача, недостатні для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини сторін у справі, відповідач не надала. При цьому, саме за заявою відповідача про видачу судового наказу було стягнуто з позивача аліменти на утримання дитини. Тобто саме відповідач, звертаючись до суду встановила той розмір аліментів, який було стягнуто судовим наказом. Доказів звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів відповідач не надала. Представником відповідача у судовому засіданні не заперечувалось, що момент розгляду справи заборгованість по аліментам у позивача відсутня. Відповідач належним чином не довів, що позивач не дбав/дбає про матеріальне забезпечення сина та ухиляється від участі в утриманні дитини. При цьому, відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які вона щомісячно несла на утримання сина. З приводу відступлення від рівності часток подружжя із заявлених відповідачем підстав про самостійне утримання дитини, суд зауважує, що сталою практикою Верховного Суду сформовано правову позицію, що проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення\~статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки іншого з подружжя (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17, постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 570/685/19). Відповідач не надала належних доказів на підтвердження того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав спільне майно чи витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Суд також відхиляє доводи відповідача, як на підставу для відступу від засад рівності часток подружжя, факт встановлення їй 3-ї групи інвалідності, з огляду на наступне. Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю. Відповідно до п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Кабінетом Міністрів України постановою від 03.12.2009р. № 1317, яке було чинним на момент встановлення відповідачу групи інвалідності (20.11.2013 року), визначено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Як вказав Верховний Суд у постанові від 08 березня 2023 року по справі № 186/432/19, з аналізу пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 встановлення медико-соціальною експертною комісією тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатності особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Чинне законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці медико-соціальна експертна комісія під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. Згідно наданої відповідачем копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №208797, відповідачу з 20.11.2013 року встановлена ІІІ група інвалідності, причина захворювання опорно-рухомого апарату. У графі рекомендовані заходи по відновленню працездатності зазначено: «преподаватель без дополн нагрузок» (а.с.93-94). Тобто, вказаний акт огляду МСЕК свідчить про можливість трудової зайнятості відповідача з урахуванням визначених особливостей. При цьому, оскільки самою відповідачкою підтверджено, що вона на даний час перебуває з дитиною за межами України (Нідерланди, 3311GR, Дордрехт, Спюйбульвар 348), то надані нею Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, згідно яких вона отримує пенсійної виплати у розмірі 2361 грн., не є беззаперечним доказом того, що саме через встановлену їй групу інвалідності вона позбавлена можливості працевлаштування. В зв`язку з чим, суд вважає недоведеними доводи відповідача про те, що вона не має змоги працювати саме через встановлену їй 3 групу інвалідності. З приводу посилання відповідача на наявність у позивача іншого нерухомого майна, як на підставу відступу від засади рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, то суд зауважує, що сторонами не заперечувалось, що належна позивачу на праві власності квартира загальною площею 32,6 кв.м. у Харкові, у якій як вказував представник позивача він проживає на даний час, була придбана до укладення шлюбу з відповідачкою. А тому, оскільки норми чинного законодавства не містять положень, які б спростовували презумпцію права спільної сумісної власності подружжя фактом наявності у одного з них майна, придбаного до укладення шлюбу, то вказані відповідачем доводи є необґрунтованими. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Під час розгляду справи будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позову, відповідачем суду не надано. Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Матеріалами справи підтверджено, що звертаючись до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 15140 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140 грн. 00 коп.

Outcome: approved