Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

Представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №3556743 від 17.06.2021 у розмірі 55827 грн. 09 коп.. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2021 року [PERSON] в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» подав Заявку на отримання кредиту № 3556743. У відповідь на вказану заявку ТОВ «МІЛОАН» було направлено електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов кредитного договору № 3556743 від 17 травня 2021 року. На виконання узгоджених сторонами умов вказаного кредитного договору ТОВ «МІЛОАН» перерахувало на картковий рахунок відповідача [PERSON] кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 16000 грн. 00 коп.. Представник позивача зазначає, що 13 вересня 2021 року згідно з умовами Договору відступлення прав вимоги №07Т, ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за Кредитним Договором №3556743 від 17 травня 2021 року на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС», а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуто права вимоги до [PERSON] , яка не виконала належним чином кредитні зобов`язання. У зв`язку з вищенаведеним просить представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №3556743 від 17 травня 2021 року в розмірі - 55827 грн. 09 коп., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 12642 грн. 00 коп.; заборгованість за відсотками становить 41585 грн. 09 коп.; заборгованість за комісійними винагородами становить 1600 грн. 00 коп.; заборгованість за пенею становить 00 грн. 00 коп.; судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. 00 коп.. 11 листопада 2024 року представником відповідача [PERSON] адвокат Ставичний П.І. подано відзив на позовну заяву згідно якого зазначає, що представником позивача у позовній заяві недоведені підстави для стягнення заявленої суми заборгованості, крім того просив відмовити у стягненні відсотків, комісійної винагороди витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, зазначив, що відповідач визнає борг в частині тіла кредиту та відсотків в межах строку договору. 20.11.2024 року представником відповідача подано клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ухвали суду від 04.07.2024 року про відкриття провадження у вказаній справі, відповідачу було надано строк у п`ятнадцять днів з моменту отримання ухвали для подання відзиву. Разом з тим, на адресу суду не повернулось жодного поштового відправлення та рекомендованого повідомлення про отримання відповідачем позовної заяви з додатками та ухвали суду, матеріали справи не містять такої інформації. Відповідно до ч. 7\~ст. 178 ЦПК України\~відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до\~ст. 120 ЦПК України\~строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Частинами першою та другою\~статті 126 ЦПК України\~передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 4, 6\~ст. 127 ЦПК України\~суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення; одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк; про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Відзив на позовну заяву було подано 11.11.2024 року. Як вбачається з долученого до матеріалів справи доручення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги [PERSON] звернулась до центру з надання БПД 01.11.2024 року та їй цьогож дня призначено адвоката Ставичного П.І. Враховуючи, що у суду відсутні будь які інші данні, щодо отримання відповідачем позовної заяви, суд враховує час звернення відповідача по правову допомогу та час подання відзиву, та приходить до висновку про поновлення строку на його подання. 20.11.2024 року представником позивача подано додаткові пояснення та цьогож дня заперечення на них від представника відповідача. 21 травня 2024 року ухвалою Іршавського районного суду постановлено матеріали справи передано за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Дегтяренко\~К.С. від 04 липня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд у спрощеному позовному провадженні. Згідно з правилами ч.6 ст.19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. У відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України суд дійшов до висновку про проведення розгляду даної справи за участю сторін. В судове засідання 11 квітня 2025 року: представник позивача не з`явилася, при цьому подав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує; представник відповідача та відповідач не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, при цьому адвокат подав до суду заяву, згідно якої просив провести розгляд справи провести за його відсутності, підтримав обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Враховуючи викладені позиції сторін щодо розгляду справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: 17 травня 2021 року [PERSON] в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» подав Заявку на отримання кредиту № 3556743. У відповідь на вказану заявку ТОВ «МІЛОАН» було направлено електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов кредитного договору № 3556743 від 17 травня 2021 року. На виконання узгоджених сторонами умов вказаного кредитного договору ТОВ «МІЛОАН» перерахувало на картковий рахунок відповідача [PERSON] кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 16000 грн. 00 коп.. Представник позивача зазначає, що 13 вересня 2021 року згідно з умовами Договору відступлення прав вимоги №07Т, ТОВ «МІЛОАН» відступлено право вимоги за Кредитним Договором №3556743 від 17 травня 2021 року на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС», а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуто права вимоги до [PERSON] , яка не виконала належним чином кредитні зобов`язання. Враховуючи вищенаведене, у [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором №3556743 від 17 травня 2021 року в розмірі - 55827 грн. 09 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту, що становить 12642 грн. 00 коп.; заборгованості за відсотками, що становить 41585 грн. 09 коп.; заборгованості за комісійними винагородами, що становить 1600 грн. 00 коп.; заборгованості за пенею, що становить 00 грн. 00 коп.. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.202 ЦК\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою\~статті 203 ЦК\~визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч.1\~ст.207 ЦК\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч.2\~ст.639 ЦК). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Закон України\~«Про електронну комерцію»\~визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.\~Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини сьомої\~статті 11\~Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному\~статтею 12 цього Закону\~порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 вказаного закону). Статтею 12\~зазначеного Закону\~встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис»\~є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми\~статті 11\~Закону України «Про електронну комерцію»\~відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис»\~передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Статтею 509 ЦК\~визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1\~ст.626 ЦК\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст.ст.526,\~530,\~610, ч.1 ст.612 ЦК\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~ст.1054 ЦК\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст.1049 ЦК\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно\~ст.1048 ЦК\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, укладаючи договір кредитної лінії в електронній формі сторони погодили умови та порядок повернення відповідачем кредиту шляхом здійснення платежів з оплати процентів за користування кредитом та обов`язком позичальника повернути суму кредиту. Як встановлено судом, відповідач після укладання кредитного договору належним чином не виконував свого зобов`язання із здійснення платежів, чим допустила порушення умов повернення кредиту, тобто строків та розмірів внесення щомісячних платежів, а тому допустила порушення виконання своїх зобов`язань. Отже обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) в сумі 12642 грн., підлягає задоволенню. Крім того, відповідач у відзиві зазначив, що визнає суму боргу за тілом кредиту у вказаній сумі. Щодо стягнення заборгованості за відсотками, суд зазначає наступне. Разом з тим, суд не погоджується із розміром заявленої заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 41585 грн. 09 коп., з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи кредит надано строком на 13 днів - з 17 травня 2021 до 30 травня 2021 року (п. 1.3.-1.4. Договору про споживчий кредит №3556743), розмір процентів згідно п. 1.5.2 даного Договору та п.3 додатку №2 до цього Договору (Паспорт споживчого кредиту) встановлено в розмірі 1,25 % за кожен день користування кредитом в межах строку кредитування, в сумі 2600 грн., а відтак саме у вказаному розмірі підлягають до стягнення проценти за користування кредитом. Суд також зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку іфедитування відповідно до умов кредитного договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених п.п.4.1, 4.2 кредитного договору, та в матеріалах справи такі докази, подані в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, відсутні. Отже, Позивачем здійснювалось нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення 13-денного строку кредитування, передбаченого договором про споживчий кредит №3556743 від 17 травня 2021 року. Такий правовий висновок підтверджено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16. Отже, враховуючи узгоджений сторонами строк кредитування 13 днів, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку кредитування, позовні вимоги про стягнення з відповідачавідсотків за користування кредитними коштами підлягають частковому задоволенню, в межах строку дії кредитного договору. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та умов кредитування, з відповідача на користь Позивача підлягає стягненню заборгованість за процентами за 13 днів в розмірі 2600 грн. (16000 грн. х 1,25 % х 13 днів - 2600 грн.). Щодо стягнення заборгованості за комісійними винагородами у розмірі 1600 грн. 00 коп., суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої етапі 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункти 28,29), у справі № 363/1834/17 (пункт 27). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 28). Інакше кажучи, у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки і суми належних платежів (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 31.25). Фінансовим установам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від них або від спорідненої чи пов`язаної з ними особою як обов`язкову умову надання фінансових (банківських) послуг (частина третя етапі 55 Закону «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої етапі 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк (фінансова установа) не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняпя платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, фінансова установа неповноважна стягувати з позичальника плату (комісію) за обслуговування, встановленому у договорі, який підписали сторони, оскільки такі дії не становлять фінансову послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків фінансової установи (банку) за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самої фінансової установи (банку). Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31). Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Враховуючи вищевикладене, вимога про стягнення комісії в розмірі 1600 грн. за надання кредиту не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1-6 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послузі виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Так, для підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було надано додаткову угоду 003326915405 до Договору №42649746 про надання правової допомоги від 11 грудня 2023 року, акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 20 лютого 2024 року, згідно якого адвокатське бюро надало клієнту правничу допомогу загальною вартістю 6000 грн. 00 коп., зокрема правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи фінанси» час витрачений на виконання робіт 1,5 години, загальна вартість робіт 2250 грн. 00 коп., складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, час витрачений на виконання робіт 3 години, загальна вартість робіт 3000 грн. 00 коп., формування додатків до позовної заяви час витрачений на виконання робіт 1 година, загальна вартість робіт 750 грн. 00 коп.. Враховуючи принцип обґрунтованості та пропорційності, характер та час витрачений на виконання адвокатом роботи, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп.. При зверненні з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 2422 грн. 40 коп.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового\~задоволення позову, судові\~витрати\~покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених\~позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 2422 грн. 40 коп.. До стягнення з відповідача, позивачем заявлена заборгованість у розмірі 55827 грн. 09 коп., суд прийшов до переконання про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 15242грн. 00 коп. За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що\~стягненню з відповідача на\~користь\~позивача\~підлягає сума у розмірі 661 грн. 37 коп. (15242,00*2422,40/55827,09). На підставі викладеного та

Outcome: partial