Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

покликаючись на ухилення відповідача щодо виховання їх неповнолітнього сина, нехтування своїми батьківськими правами, позивач у поданій до суду 03 грудня 2024 року позовній заяві просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач відзив на позов не подала. Відповідач до суду не з`явилася. Зважаючи на те, що її з`явлення не визнане обов`язковим, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність відповідача в порядку заочного розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, по суті спору показав, що з матір`ю дитина спілкується по телефону, відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, практично не надає коштів на її утримання. Представник третьої особи позов підтримує, запевнила суд, що позбавлення батьківських прав біологічної матері щодо неповнолітнього сина переслідує легітимну мету. Підтвердила, що відповідач виходила на відеозв"язок під час розгляду цього подання, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] . Дитина [PERSON] повністю підтримав показання учасників судового розгляду по суті спору. Суд встановив такі обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 1999 року до 03 червня 2019 року (справа №570/4641/18). Від шлюбу мають чотирьох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У 2022 році відповідач з доньками [PERSON] та [PERSON] виїхали до Республіки Польща, на момент розгляду справи знаходяться закордоном. [PERSON] перебуває на строковій службі у Збройних Силах України /довідка Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України №1304 від 23.11.2021/. Відповідно до довідки Відділу адміністративних послуг та цифрової трансформації Зорянської сільської ради про склад зареєстрованих у житловому будинку осіб №2716 від 28.11.2024 [PERSON] , зареєстрований по [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , [INFO] . Примітка: за адресою зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але фактично не проживають. Згідно з довідкою №381/01-13/24 від 02 грудня 2024 року [PERSON] навчається в 9 класі Клеванського ліцею №1 Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області. Учень відвідує школу регулярно, пропусків занять без поважних причин не має. [PERSON] завжди має доглянутий та охайний вигляд. Батько учня [PERSON] постійно цікавиться успішністю свого сина, відвідує батьківські збори, спілкується з вчителями, що навчають сина. Мати учня, [PERSON] , не підтримує контакту з ліцеєм, жодного разу не цікавилася емоційним станом сина, його успіхами у освітньому процесі та жодного разу не відвідувала заклад. Акт обстеження умов проживання від 28.11.2024 службою у справах дітей Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області встановлює, що [PERSON] знаходиться за межами України, для сина [PERSON] створені належні умови, він перебуває на повному утриманні батька [PERSON] , який забезпечує його усім необхідним. Позивач [PERSON] офіційно працевлаштований, працює в ТзОВ фірма "Деміс" на посаді водія автотранспортних засобів з 27 листопада 2012 року по теперішній час /довідка вих.№2/02/12-2024 від 02.12.2024/. 16 січня 2025 року затверджений висновок органу опіки та піклування Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Суд застосував такі норми права. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці /ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства"/. Відповідно до ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини /ст.15 Закону України "Про охорону дитинства"/. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст.150 цього Кодексу зобов"язує батьків піклуватися про виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття /ст.180 СК України/. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності /ч.1 ст.155 СК України/. Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини /ст.166 СК України/. Суд дійшов таких висновків. Суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76,77 ЦПК України). Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст.6 Конвенції принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов`язки батька і дитини. Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). П.50 Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього до дитини стверджує, що до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватися принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини з дотриманням принципу верховенства права. Затягування розгляду справи негативно впливає на дітей та їхній розвиток. Неефективне та, зокрема, запізніле провадження у справах щодо дітей може призвести до порушення позитивних зобов`язань за ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 3 вересня 2015 року у справі «М. та М. проти Хорватії», заява № 10161/13 § 179, 182). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлює, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Щодо позбавлення батьківських прав Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Враховуючи існуючі реалії, які зумовлюють збільшення випадків, коли сім`ї розлучаються, подружжя проживає у різних країнах, то непоодинокими є спори про позбавлення батьківських прав з підстави відсутності участі батька або матері в житті дитини через проживання такого з батьків за кордоном. У справі № 607/2631/15-ц Верховний Суд звернув увагу на те, що перебування відповідача за кордоном не звільняє його від виконання батьківських обов`язків та, за наявності бажання, не є перешкодою для спілкування з дитиною за допомогою існуючих засобів комунікації. Таким чином, суди комплексно оцінює обставини справи на основі зібраних доказів, враховують, серед іншого, чи позивач у процесі судового розгляду доводить, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батька батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини, чи має місце вина особи у разі невиконання нею своїх батьківських обов`язків, чи існує зв`язок між дитиною та батьком, чи змінює відповідач свою поведінку у процесі розгляду справи, чи використовує всі існуючі способи та можливості для спілкування з дитиною. Свідоме, тривале (фактично з народження ухилення батька від виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дитини, що призвело до відсутності психоемоційного зв`язку між батьком та дитиною, заяви останнього про позбавлення його батьківських прав стосовно дитини, є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав. Суд визнає, що дії відповідача свідчать про її неповне виконання своїх обов`язків з виховання сина [PERSON] , бо відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. За таких умов суд вважає, що наявне порушене право дитини, але, аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні вказаного спору, насамперед мають враховуватися інтереси дитини. Суд не вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо своєї неповнолітньої дитини необхідне в якнайкращих її інтересах. Позивач не довів суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього. Суді з`ясував, що заява позивача про заходи реагування до відповідача, виходячи з інтересів дитини, чи доказів про відсутність можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання, до суду не подана, як і доказів вжиття до відповідача відповідних заходів. Забезпечення дитині належних умов для проживання, навчання та виховання, які долучені позивачем до позовної заяви, не підтверджує факт ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, а лише свідчить про належне виконання таких обов`язків батьком дитини, за умови проживання матері за кордоном. Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання одного з батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Щодо заяви [PERSON] про незапереченння проти позбавлення її батьківських прав, то суд її не приймає з підстав, передбачених ч.4 ст.206 ЦПК України, оскільки вважає, що визнання відповідачем позову в даному випадку суперечить закону, а саме ч.3 ст.155 Сімейного кодексу України, та порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. Крім того, Верховний Суд виснував у постанові від 29 листопада 2023 року у справі 670/15704/22, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, а в цій справі підстав для задоволення позову немає. При цьому, аргумент, що відповідач не має змоги брати участь у вихованні сина, так як проживає за кордоном, не заслуговує на увагу, оскільки батьки самостійно між собою вирішили хто з них дбатиме про яку дитину. Це не може бути самостійною підставою для позбавлення матері батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , який на момент розгляду справи проживає з батьком згідно з його бажанням. За таких умов суд не бере до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, так як у ньому немає обґрунтування яким чином позбавлення матері батьківських прав (навіть за встановлених у висновку обставин) покращить становище дитини, чому це буде в її інтересах. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач належними та достовірними доказами не довів свої позовні вимоги, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, невиконання батьківського обов`язку, зокрема щодо спілкування з дитиною, не свідчить про ухилення від його виконання. За таких обставин, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини, вважаючи, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дитиною. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітньої дитини. Разом з тим, в п.18 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного суду України роз`яснено можливість суду при відмові в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків. Рішення суду щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини є обґрунтованим і не позбавляє позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом у разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed