Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. У квітні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, відділ обліку та реєстрації громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, в якому просила: -надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди батька - [PERSON] ; -встановити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що на день звернення до суду з цим позовом [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі, а саме [INFO] позивачка народила сина - [PERSON] . Шлюбні відносини між сторонами припинено, після припинення сімейно-шлюбних відносин позивачка не спілкується зі своїм колишнім чоловіком та не підтримує з ним стосунків. 24 березня 2024 року позивачка звернулася до Відділу реєстрації та обліку громадян із заявою про реєстрацію місця проживання малолітнього сина разом з нею, оскільки дитини з народження ніде не зареєстрована, а вона та батько зареєстровані за різними адресами, однак їй було відмовлено у реєстрації місця проживання дитини, оскільки нею не надано письмової згоди батька на здійснення реєстрації місця проживання дитини за місцем проживання матері, і такої письмової згоди батько їй і не надасть. Крім того, при зверненні до суду з цим позовом, позивачка наполягала на тому, що місце проживання дитини має бути визначене разом з нею, оскільки вона повністю забезпечує його потреби, слідкує за його здоров`ям та розвитком, виховує та піклується про нього. В свою чергу, відповідач неодноразово погрожував їй, що забере у неї дитину [PERSON] . Ці погрози вона сприймає як реальні, оскільки поведінка відповідача до неї та дитини характеризується грубістю, відповідач емоційний, неврівноважений, схильний до фізичних образ по відношення, як до неї, так і до дитини. При цьому, посилаючись на рівність прав обох батьків щодо дитини, позивачка запевнювала суд, що не має на меті перешкоджати батькові у здійсненні його прав та обов`язків щодо їх спільної дитини [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просить: -визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька - [PERSON] ; -надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди матері - [PERSON] . Зустрічний позов обґрунтований тим, що з 01.04.2024 року малолітній [PERSON] , [INFO] , фактично проживає з батьком і не виявляє бажання повертатися до матері. Відповідач не спростовує того факту, що сімейні відносини між подружжям не склалися через протилежні характери та погляди на життя, що призводило до безпричинних скандалів та сварок, внаслідок чого сім`я розпалася остаточно, 03.06.2024 року рішенням суду їх шлюб розірвано. Деякий час їх син проживав з матір`ю, а він, як батько, надавав [PERSON] матеріальну допомогу на утримання дитини, продовжував спілкуватися з сином та приймати участь у його житті. В зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, 16 травня 2023 року [PERSON] був призваний на [INFO] , на військову службу за мобілізацією. 05 грудня 2023 року, під час проходження військової служби, він був поранений, проходив лікування, а з 20.02.2024 року йому встановлена третя група інвалідності. Відповідач зазначає, що являється учасником бойових дій, оскільки брав участь у заходах, необхідних для забезпеченні оборони України. В період з 01.04.2024 року по 25.06.2024 року він разом з сином проживав без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а з 25.06.2024 року, на підставі договору оренди, винаймає житло, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом звертає увагу на те, що його доходів достатньо для того, щоб сплачувати комунальні послуги за житло та орендну плату, в орендованому житлі у дитини мається окрема кімната, яка облшатована всім необхідним. Отримуючи пенсію по інвалідності, а так само отримавши кошти за поранення, [PERSON] , на відміну від матері дитини, здатний забезпечити своїй дитині гідне існування - одяг, взуття, відпочинок, медичне обслуговування, має можливість більше приділяти часу своєму синові, займатися з ним в спортивні ігри, водити його на тренування по футболу, відвідувати уроки розвитку в «Академії Чарівних Наук». На думку [PERSON] , матір дитини, працюючи перукарем, не зможе в достатній мірі приділяти дитині достатньо уваги та займатися його розвитком і вихованням, тому проживання сина разом з батьком відповідатиме його інтересам. [PERSON] у позові зазначає, що не заперечує проти спілкування матері з дитиною, однак наполягає на тому, що вона постійно влаштовує сварки, намовляє на нього у людних місцях, як на батька, через що дитина не бажає зустрічатися з матір`ю. Малолітній [PERSON] після спілкування з матір`ю виглядає засмученим та мовчазним, а всі розмови з [PERSON] щодо психічного стану дитини, не приносять бажаного результату. Процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2017 року головуючим суддею визначено суддю Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороку О.В. (а.с. 24). Ухвалою суду від 03 червня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (а.с. 27). Ухвалою суду від 23 липня 2024 року об`єднані в одне провадження основний та зустрічний позов (а.с. 73). Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року відмовлено позиваці у задоволенні клопотання про витребування доказів (а.с. 115-116). Ухвалою суду від 08 січня 2025 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 183). Позиція сторін в судовому засіданні. Позивачка в судовому засіданні свій позов підтримала, надала пояснення про те, що, проживаючи у шлюбі з відповідачем, [INFO] вона народила сина - [PERSON] . Протягом подружнього життя між ними часто виникали сварки та непорозуміння, він здебільшого був роздратований та невдоволений, часто його поведінка була агресивною, навіть до нанесення тілесних ушкоджень. Така поведінка, на її думку, була обумовлена тим, що він вживав наркотичні засобі, після чого не міг контролювати свої емоції. Сімейно-шлюбні відносини поступово погіршувалися, тому нею було прийнято рішення звертатися до суду з позовом про розірвання шлюбу, і вже на той час вони проживали з чоловіком окремо, а дитина залишилася проживати разом з нею. [PERSON] був обізнаний про місце проживання свого сина, приймав участь у його вихованні, надавав фінансову допомогу, проводив з ним спільно час. У 2023 році він був мобілізований, в подальшому отримав поранення та повернувся додому, продовжував лікування. Його рішення відібрати силоміць у неї дитину було продиктоване тим, що вона подала до виконання виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання сина, хоча про наявність такого рішення відповідач був обізнаний. Внаслідок цього державним виконавцем було нараховано заборгованість зі сплати аліментів, заблоковано рахунки, тому, щоб змісити її забрати виконавчий лист та відмовитись від аліментів, він почав чинити протиправні дії. Наприклад: протягом березня 2024 року вночі приходив до неї додому, де вона винаймала житло, гучно стукав у двері, налякав дитину, просто вчиняв сварки безпричинно, намагався відібрати у неї свідоцтво про народження дитини, одного разу викрав інструменти перукаря на роботі тощо. Йому неодноразово виносилися заборонні приписи, з ним проводилися профілактичні бесіди, однак позитивного результату це не дало, внаслідок чого одного разу він, під приводом погуляти з дитиною, забрав його і більше не повернув до неї. Вона намагалася знайти з відповідачем спільну мову щодо врегулювання цього конфлікту, однак батько дитини не надає їй жодної можливості навіть побачитися з дитиною, не говорячи вже про проведення якогось спільного часу. Під час таких короткотривалих зустрічей, він вириває від неї сина силоміць, одразу на нього починає кричати, маніпулює його дитячої довірою, говорить, що купить подарунки, однак не робить цього. Вона позбавлена можливості побачити дитину на тренуваннях, на заняттях з підготовки до школи. Як тільки вона приходить до цих секцій, він одразу вчиняє сварки і з тренерами, і з нею, забирає дитину і не дає їй можливості з ним навіть обійнятися. Одного разу вона змогла поспілкуватися з дитиною у його батьків, однак і там він, дізнавшись про це, вчинив сварку, налякавши дитину. В свою чергу, позивачка звернула увагу, що визначення місця проживання дитини разом з нею буде відповідати його інтересам, оскільки вона не ставить за мету заборонити батькові дитини виховувати його, приймати участь у його житті. Її колишній чоловік не може вгамувати свій гнів та ненависть по відношенню до неї, а син залишився заручником цієї ситуації, що негативно впливає на його розвиток. Відповідач в судовому засіданні свій позов підтримав, позов [PERSON] не визнав. Звертає увагу на те, що між ними, як батьками спільного сина, виникла несумісність думок щодо методів виховання хлопчика. Він, як батько дитини не втрачав жодної можливості побути з дитиною, приділяв йому весь свій вільний час, приймав участь у всіх дитячих заходах, пов`язаних з вихованням дитини, вживав всіх заходів для його всебічного розвитку, а матір дитини постійно зайнята або на роботі, або дитина кинута на призволяще, знаходилася без догляду. [PERSON] наголошує на тому, що має переваги у визначенні місця проживання з ним, з огляду на його фінансовий стан (отримує пенсію по інвалідності, отримав виплати за поранення), з огляду на його прив`язаність до дитини, обізнаність до його потреб, бажання розвитку дитини в усіх напрямках. В свою чергу, матір дитини, не створила для дитини умов для його повноцінного розвитку, вона здатна лише вчиняти сварки, при людях його облаяти і більше нічого. Відповідач наполягає на тому, що дитина не бажає проживати з матір`ю, і про це він неодноразово йому говорив сам. На думку відповідача, матір дитини може бачитися зі своїм сином виключно в ті дні, які будуть встановлені відповідним рішенням суду, виключно в його присутності і поза межами його місця проживання, тобто у місцях загального користування. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Кравченко І.А. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки про можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] наступним чином: перший та третій тиждень кожного місяця разом з батьком, другий та четвертий тиждень кожного місяця разом з матір`ю. Представник третьої особи - відділу обліку та реєстрації громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 117). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони являються батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26 вересня 2018 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області (а.с. 9). Матеріали справи не місять доказів місця реєстрації малолітньої дитини, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7), в квартирі, що належить їй на праві спільної сумісної власності з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10,11). [PERSON] з 09.07.2024 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60). Зазначена квартира на праві власності належить [PERSON] , остання не заперечує проти реєстрації місця проживання та фактичне проживання в квартирі малолітнього онука - [PERSON] , [INFO] (а.с. 94). Судом встановлено, що до 01.04.2024 року малолітній [PERSON] проживав разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де позивачка [PERSON] винаймає житло за договором оренди (а.с. 14, 147-148). З 01.04.2024 року дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , де відповідач винаймає житло за договором оренди (а.с. 47). Відповідач наполягає на тому, що на момент розгляду справи він з сином переїхав у сусідню квартира за адресою: [ADDRESS] , однак відповідного договору оренди суду не подано, це житлове приміщення не було об`єктом обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої дитини. Таким чином, між колишнім подружжям виник спір щодо визначення місця проживання дитини та реєстрації місця проживання дитини без письмової згоди одного з батьків. Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18),від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) послідовно і незмінно викладається правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин непроживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Зазначена правова позиція раніше існувала у практиці Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Крім визначення місця проживання малолітньої дитини з матеріалів справи вбачається конфлікт між батьками щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації. Так, матеріали справи та висновок органу опіки та піклування містить дані про те, що обоє батьків задля своєї дитини створили, кожен окремо, комфортні умови для проживання, винаймаючи житло. В обох житлових приміщеннях затишно, комфортно, є іграшки, книжки, розвиваючі ігри тощо, задовільний гігієнічний стан помешкання. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] має постійний дохід, являється учасником бойових дій, інвалідом третьої групи, наразі звільнений з військової служби (а.с. 49, 51, 52, 54, 58, 93, 167), на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 55). В свою чергу, [PERSON] являється самозайнятою особою, працює перукарем в м.Самар Дніпропетровської області, наполягає на тому, що має стабільний та постійний дохід, має можливість забезпечувати себе та свого сина, у лікаря-нарколога, та лікаря-психіатра під наглядом не перебуває (а.с. 144-145). Сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, ведення спільного господарства, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року у справі № 183/1236/24 їх шлюб було розірвано (а.с. 10-101). Малолітній [PERSON] відвідує: уроки розвитку в «Академії Чарівних Наук», батько бере активну участь у вихованні сина і сплачує частину коштів за навчання (а.с. 56), а також секцію по футболу (а.с. 57) Стан здоров`я [PERSON] задовільний, хронічних захворювань не має, на прийом до сімейного лікаря [PERSON] звертається у супроводі батька [PERSON] (а.с. 50, 168). Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу визначення місця проживання дитини, врегульовані наступними нормами закону. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У даному випадку суду надано достатніх доказів, які вказують на те, що після того, як малолітній [PERSON] почав проживати разом з батьком, матір дитини - [PERSON] обмежена у безперешкодному спілкуванні з дитиною, що не спростовував і сам відповідач протягом судового розгляду, посилаючись на те, що матір дитини він допустить лише у встановлені дні для спілкування. [PERSON] не надано належних та допустимих доказів про те, що спілкування матері з дитиною перешкоджає нормальному вихованню дитини. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України» (HUNT v. UKRAINE), № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року)). Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року)). Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки стосовно батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. У справі «М. С. проти України» (рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року) визначено поняття «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить правових норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У цій справі знайшло своє підтвердження, що і матір, і батько створили всі необхідні побутові умови для проживання дитини разом з ними. Суд вважає за необхідне, зауважити, що презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Цаунеґґер проти Німеччини», (ZAUNEGGER v. GERMANY), заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року)). Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та постановах Верховного Суду у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 718/1796/16-ц (провадження № 61-19885св18), від 02 липня 2020 року у справі № 428/13225/15-ц (провадження № 61-64св19), від 19 травня 2021 року у справі № 686/1379/19 (провадження № 61-18646св20). Між тим, у постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено, що закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. В даному випадку, особливої уваги заслуговує висновок щодо психологічного емоційного стану та особистої прихильності дитини [PERSON] , [INFO] , щодо кожного з батьків, визначення рівня батьківського потенціалу батьків: [PERSON] та [PERSON] , складений Комунальним закладом «Центр надання соціальних послуг» Новомосковської міської ради» (а.с. 134-135). Так, в ході бесіди проведення психодіагностичного обстеження дитини [PERSON] , виявлено що на даний час, тобто станом на 06.08.2024 року дитина зовні виглядає доглянутою, [PERSON] легко йшов на контакт. Діагностування дитини проводилося без присутності батька. В ході діагностичної бесіди хлопчик розповідач про своє життя, про відпочинок з батьком, де вони бувають, про свої інтереси, ігри. Про матір [PERSON] теж згадував, розповідач, що любить та скучає за нею. Далі хлопчик розповів, що в суді він скаже, що постійно хоче проживати з батьком і тоді батько буде давати його матері і таким чином дитина буде її бачити, хоча про суд дитину не запитували. Під час проведення діагностичної бесіди було виявлено, що [PERSON] втілює проекційну позицію відношення до матері батька, з яким він на даний час проживає. Також деякі відповіді дитини про стосунки батьків свідчать про приховане емоційне управління підсвідомістю дитини батьком (маніпулювання). Хлопчик повторює фрази стосовно матері, які батько в бесіді транслював раніше. При цьому за різними методиками дослідження встановлено, що дитина відчуває себе втомленою, у неї спостерігається підвищений рівень тривоги, відчуття безпеки у хлопчика асоціюється з образом матері, на підсвідомості дитина мріє мати повну родину та відчувати увагу, як з боку матері, так і з боку батька. За результатами бесіди з матір`ю, остання розуміє важливість батька в житті хлопчика та виявляє побоювання щодо ставлення до неї колишнього чоловіка, діагностична бесіда з нею дає можливість зробити висновок що батьківський потенціал матері на достатньому рівні. В той же час, за результатами бесіди з [PERSON] встановлено, що багато уваги у розповіді ним було приділено взаємовідносинам з колишньою дружиною та негативне ставлення до неї. В свою чергу, багатого досвіду піклування дитиною у нього не має, оскільки раніше дитиною займалася колишня дружина. Про негативне ставлення колишнього чоловіка до своєї дружини свідчать і численні звернення [PERSON] до правоохоронних органів, де вона повідомляє, що її колишній чоловік вчиняє психологічне та фізичне насильство відносно заявниці та її сина [PERSON] , внаслідок чого до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України (а.с. 67). Також за заявою [PERSON] до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 355 КК України (а.с. 138). Позивачка в ході розгляду справи повідомила суду, що змушена була забрати виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання дитини під тиском [PERSON] , який викрав у неї інструменти для роботи і повернув їх тільки після того, як вона забрала виконавчий лист, оскільки державним виконавцем було накладено арешт на його рахунку, в зв`язку з наявною заборгованістю. З [PERSON] , за результатами розгляду заяв [PERSON] , проводилися профілактичні бесіди (а.с. 70-72), виносилися термінові обмежувальні приписи стосовно кривдника (а.с. 15,16). Так, у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини». У постанові Верховного Суду від 13 червня 2022 року у справі № 766/17903/19 (провадження № 61-10379св21) зазначено, що «визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, зокрема тому, що позивач і відповідач працевлаштовані та отримують дохід, мають постійне місце проживання, суд першої інстанції зробив висновок, що обидві сторони можуть забезпечити належні умови для проживання та виховання дитини. У даному випадку, суд також приходить до переконання, що обидві сторони зможуть забезпечити належні умови для проживання та виховання своєї дитини. В ході розгляду справи судом було досліджено аудіозаписи та відеозапис спілкування батька з дитиною, спілкування батька та матері в присутності дитини, спілкування матері та батька в присутності вихователів додаткових занять, які відвідує [PERSON] . Ці відеозапис та аудіо записи,здійснені позивачкою на власний мобільний телефон, містять інформацію, яка беззаперечно дає суду підстави дійти до висновку, що [PERSON] , при кожній спробі матері прийняти участь у житті дитини, чинить їй перешкоди, застосовуючи ненормативну лексику, залякування, в тому числі дитини, фізичне перешкоджання доступу до дитини, залякування тренерів, прояви агресії, демонстрації тільки такого способу зустрічі з дитиною, який він визначив у певному місці та часі. Наведені події ставлять суд під сумнів надання [PERSON] належного виховання своєму синові з боку батька та не є прикладом належної поведінки для дитини. До того ж поведінка батька не сприяє налагодженню нормальних відносин між дитиною та її матір`ю, як про це було зазначено у рекомендаціях психолога. Більшість цих розмов відбувалися після рекомендацій психолога, протягом судового розгляду справи. Таким чином, створювані [PERSON] для [PERSON] протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з ним мають наслідки руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в цьому разі поведінка батька суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, яким встановлено можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] наступним чином: перший та третій тиждень кожного місяця разом з батьком, другий та четвертий тиждень кожного місяця разом з матір`ю, суд керується наступними нормами закону. Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини 6 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Згідно з частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до правових висновків Верховного Суду (наприклад, постанова від 28.01.2021 у справі №753/6498/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №500/6325/17, від 04.07.2018 у справі №496/4271/16-а (К/9901/29090/18)) висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Враховуючи вказані норми, законодавством обов`язковою визначена саме участь органу опіки та піклування під час розгляду питання про визначення місця проживання. Надаючи оцінку поданому висновку (а.с. 160-164), слід звернути увагу на те, що [PERSON] після того, як [PERSON] почав проживати разом з ним, одноособово приймає рішення, пов`язані з подальшим розвитком дитини в суспільстві. Так, він без погодження з матір`ю дитини, обрав йому іншого сімейного лікаря, припинив навчання у дошкільному закладі, визначив дитячий заклад, в якому він займається дистанційно. У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 (провадження № 61-4654св21) вказано, що «рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюбні відносини, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку». З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини суд, з урахуванням обставин справи, має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків, чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків за відповідним графіком (у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 та від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною у спорах про визначення місця проживання малолітньої дитини). Однак встановлені в судовому засідання обставини не дають суду дійти до висновку про доцільність застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням малолітнього [PERSON] за визначеним органом опіки графіком, виходячи з наступного: - обоє батьків висловили неможливість спільного піклування про дитину через протилежні погляди на методи виховання сина; - дитина виявляє однакову прихильність до матері і батька, любить їх обох, однак безпечно відчуває себе поруч з матір`ю, за висновками психолога; - обоє батьків дійсно проживають в одному населеному пункті і здатні забезпечити проходження дитиною навчального процесу та позашкільних активностей, однак не мають узгодженості способів передачі дитини один одному, з урахуванням його віку, щодо місця його передачі, тощо; - така модель дійсно сприяла б поглибленню співпраці батьків з метою виховання та задоволення потреб дитини, а також знижувала рівень конфліктності у відносинах батьків, однак, як наголошував суд вище, рівень конфліктності між батьками протягом тривалого судового розгляду не тільки не зменшився, а навпаки збільшився, відповідач проявляє маніпулювання підсвідомістю малолітньої дитини та не допускає матір до нього взагалі, по відношенню до матері дитини демонструє тільки переможця та переможеної. Труднощі, пов`язані зі спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту з батьками ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина, однак, в даному випадку, між розлученими батьками взагалі не можливе узгодженого порядку проживання їхнього ще досить малого сина (почергово з кожним із них), який був би комфортним для дитини, яка на даний час має недостатньо життєвих сил, має підвищений рівень тривоги, а тому з огляду на необхідність дотримання балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, суд вважає за необхідне, що у цій справі у суду відсутні підстави для застосування моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини, та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері. У даній конкретній ситуації таке відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю та забезпечить право батька на виховання свого сина. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає, визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, між батьками, визначене судами місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] , - належить відмовити. При цьому, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] без визначення конкретної адреси, з огляду на те, що судом встановлено, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації. Встановлення такого місця проживання дитини не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 3 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18. Дана позиція також узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання, тому суд не визначає конкретну адресу місця проживання дитини. Вирішуючи позови в частині надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини, суд керується наступними нормами закону. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з ч.1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 161 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вимогами статей 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22 листопада 2012 року № 1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вноситься до заяви одного з них. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 2 березня 2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077 (із змінами та доповненнями), реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації з попереднього місця проживання, але якщо батьки дитини, яка не досягла 14 років, проживають за різними адресами, для реєстрації її місця проживання разом з одним із батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. Суд,

Outcome: approved