Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до\~суду з\~позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] (надалі - Дитина). Третьою особою по справі зазначено Виконавчий комітет Кольчинської селищної ради. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що під час спільного проживання у сторін по справі народилася Дитина, однак відповідач відмовилася забирати сина з пологового будинку про що написала відповідну заяву. За доводами позивача, він проживає разом зі своїми батьками та Дитиною, виховує та піклується про неї, дбає про здоров`я. В свою чергу, відповідач жодного разу не відвідувала сина, не приймає участі у його вихованні, лікуванні, матеріальному забезпеченні, не цікавиться станом здоров`я та розвитком Дитини. Таким чином, позивач вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до Дитини. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість від його представника надійшла заява про розгляд справи за їх з довірителем відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити. Належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву не подала. Від уповноваженого представника третьої особи попередньо до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] з клопотанням про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ \~1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дитини. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Згідно з даними свідоцтва про народження від 11.10.2024 серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] є батько - [PERSON] та мати [PERSON] (а.с.12). В матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] адресованої директору лікарні «Святого Мартина» від 14.10.2024, в якій вона повідомила, що відмовляється забирати свого новонародженого сина з пологового відділення лікарні «Святого Мартина» (а.с. 10). В свою чергу, 14.10.2024 [PERSON] звернувся до директора лікарні «Святого Мартина» із заявою в якій зазначив, що він забирає свого новонародженого сина з пологового відділення лікарні під свою опіку та виховання (а.с.11). Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 18.11.2024 є особою стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні (а.с.9). Згідно з даними листа Кольчинської селищної ради від 26.11.2024 №02-9-6/1244, [PERSON] 30.10.2024 року звернувся до відділу соціального захисту Кольчинської селищної ради для оформлення соціальної допомоги при народженні дитини. Позивач, як законний представник Дитини, 23.10.2024 року уклав декларацію №0001-РР67-Х010 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з лікарем [PERSON] (а.с.15). У відповідь на адвокатський запит, КНП «Медичний центр сім`я» у листі від 09.12.2024 №1207/01-14 повідомило, що Дитина на прийом до сімейного лікаря приходить у супроводі батька, яким виконуються рекомендації сімейного лікаря в повному обсязі. Згідно з даними витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 23.09.2017 №229-856034-2017, зареєстрованим місцем проживання позивача є [ADDRESS] . Відповідно до договору про поділ спадкового майна від 17.08.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за №879, витягу з Державного реєстру правочинів від 17.08.2011 №10270325, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 17-18). Також в матеріалах справи міститься заява [PERSON] в якій остання зазначила, що є власницею будинку за вищезазначеною адресою та не заперечує проти проживання в ньому свого онука [PERSON] та правнука [PERSON] . До позову також додано характеристику на позивача видану селищним головою Кольчинської селищної ради від 05.02.2025 №02-9-6/130, зі змісту якої встановлено, що по місцю проживання [PERSON] характеризується із позитивної сторони, скромний та чесний у побуті, трудолюбивий, доброзичливий. Веде товариські стосунки з сусідами, хороший сім`янин. Правопорушень не допускав. На його поведінку в селищну раду скарг не надходило. Відповідно до змісту нотаріально засвідчених заяв громадян [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 22.11.2024 (зареєстровані в реєстрі за №9088, №9089, №9090), останні підтвердили, що місцем фактичного поживання позивача та Дитини є [ADDRESS] , а також те, що малолітній [PERSON] знаходиться на повному утриманні батька, який несе всі витрати, які пов`язані з його проживанням, харчуванням, вихованням, медичним обслуговуванням. 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. \~ \~ \~ \~Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7\~грудня 2006\~року за результатами\~розгляду справи «Хант проти України»\~(Заява N 31111/04)\~ (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». \~ \~ \~ \~В іншому\~своєму рішенні\~від 18\~грудня 2008\~року (справа\~«Савіни проти\~України»,\~Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою \~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~ передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою\~статті 7 Сімейного кодексу України\~передбачено, що\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою\~статті 150 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини,\~\~піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя,\~\~поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша\~статті 151 Сімейного кодексу України). \~ \~ \~ \~Відповідно до частини першої\~статті 155\~Сімейного кодексу\~України здійснення батьками\~своїх прав\~та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до\~статті 89\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивача. \~ \~ \~ \~Згідно з приписами статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;\~\~\~\~\~2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;\~\~ 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. \~ \~ \~ \~У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з тим, що мати не забрала дитину з пологового будинку та ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 607/15704/22). Разом з тим, стаття 164 СК України\~передбачає, що не забирання дитини з пологового будинку або іншого закладу без поважної причини протягом шести місяців є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав відносно дитини. Отже, закон надає можливість матері (батьку) протягом шести місяців вирішити свої складні побутові, матеріальні, психологічні\~\~труднощі, щоб уникнути такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав щодо дитини. За таких обставин, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є з`ясування судом поважності причин за яких мати не забрала дитину з пологового будинку і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування. Слід звернути увагу, що за даним позовом [PERSON] звернувся до суду менше ніж за шість місяців від народження Дитини. Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні фактичні дані, аналізуючи які, суд може об`єктивно встановити поважність або неповажність причин, які спонукали відповідача написати заяву про відмову забирати свого сина з пологового відділення лікарні «Святого Мартина». Не містить таких даних і поданий до суду Висновок органу опіки та піклування Кольчинської селищної ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Кольчинської селищної ради від 08.04.2025 №77 (надалі Висновок), який містить загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, до такого Висновку не додано жодного документу (доказу) на підтвердження наведених у ньому тверджень. У Висновку зазначено, що батьки Дитини у шлюбі не перебували. Відповідно до заяви [PERSON] , вона відмовилася забирати свого новонародженого сина з пологового відділення КНП «Лікарня Св.Мартина». Таким чином, мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] . На засідання комісії мати не з`явилася. Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] постійно проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: dismissed