Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідач по справі є батьком її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, яка проживає разом зі своєю матір`ю, позивачем по справі. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, з часу винесення Білоцерківським міськрайонним судом рішення про стягнення аліментів на утримання сина, аліменти не сплачує Позивач зазначає, що з часу окремого проживання з січня 2016 року відповідач припинив будь-яке спілкування з сином, про місце свого фактичного проживання не повідомляє, до сина не навідується, більше шести років не спілкується з сином, не вітає на свята та дні народження, не проявляє інтересу до життя дитини, матеріальної допомоги не надає, тобто повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. 28.12.2016 року між сторонами був укладений договір про сплату аліментів, відповідно до даного договору, відповідач зобов`язувався сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1 000,00 грн., щомісячно, до досягнення ним повноліття та додаткові витрати, що викликані особливими обставинами, однак фактично не виконує взяті на себе зобов`язання, не сплачує аліменти, згідно розрахунку державного виконавця від 29.10.2024 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01.10.2024 року становить 64 725,00 грн., а тому на підставі ст.196 СК України вона має право на стягнення неустойки /пені/ за прострочення сплати аліментів, а тому позивач просила стягнути пеню за прострочення сплати аліментів за період з вересня 2015 по вересень 2024 р., включно, в розмірі 64 725,00 грн., та позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягути понесені судові витрати. Позивач в позовній заяві зазначає, що 07.06.2014 року уклала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO] . Рішенням суду від 26.01.2016 р. шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Позивач також народила сина [PERSON] , [INFO] . В 2021 році позивач одружилася з [PERSON] , у шлюбі в них народилося ще двоє дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] . Позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] спільно виховують й утримують всіх чотирьох дітей. Між чоловіком позивача [PERSON] та [PERSON] склалися родинні відносини на даний час він називає його тато. У 2021 році позивач разом з чоловіком звернулися до відділу ДРАЦС з заявою про зміну прізвища дитині з « [PERSON] » на « [PERSON] ». ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 15.11.2024 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання (а.с. 72). Ухвалою судді від 20.12.2024 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Ільницької І.В. про витребування доказів у Державної прикордонної служби України та ухвалою судді від 20.12.2024 року було витребувано від Служби у справах дітей БМР висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.86,87, 88-89). 06.01.2025, 25.01.2025 року на адресу суду надійшла інформація з Державної прикордонної служби України (а.с.99). 28.02.2025 року на виконання ухвали суду третя особа по справі ССД направила суду Висновок органу опіки та піклування щодо вирішення даного судового спору (а.с.107). 03.03.2025 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було знято з розгляду клопотання представника позивача - адвоката Ільницької І.В. щодо з`ясування думки дитини в судовому засіданні та, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.114,115). 25.03.2025 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було оголошено перерву в судовому засіданні до 08.04.2025 року для повторного виклику відповідача по справі на 08.04.2025 р. (ас.121,122). 02.03.2025 року представник позивача - адвокат Ільницька І.В. через систему «Електронний суд» подала заяву про стягнення понсених витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 128-133 ). В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, обізнані щодо розгляду даної справи, предствник позивача була присутньою та надавала пояснення в судовому засіданні 20.12.2024, 03.03.2025. 25.03.2025р., позовні вимоги підтримала. 08.04.2025 року представник позивача - адвокат Ільницька І.В. подала заяву про проведення судового засідання без участі сторони позивача. Представник позивача в письмово викладеній заяві від 08.04.2025р. просила стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи, та/або відзиву, заперечень на адресу суду не надходило, та відповідно до положень ч.6 ст.128, ч.3 ст. 130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлений належно про розгляд справи. Третя особа Служба у справах дітей в судове засідання свого представника не направили, 28.02.2025 представник третьої особи подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника Служби у справах дітей (а.с. 121). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , являються [PERSON] та [PERSON] . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , актовий запис №2126, виданим повторно відділом ДРАЦС реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київської області від 04.03.2021 (а.с.15). Шлюб між батьками дитини [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2016 /справа №357/17792/15-ц/ (а.с.16,17). Встановлено, що позивач 17.02.2021 року уклала шлюб з [PERSON] , у звязку з чим змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.53). Як вбачається з матеріалів справи, малолітній син [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю (позивачем) та мешкають за адресою: по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 08.10.2024 року (а.с.14) Матеріалами справи встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 29.10.2015 року у справі №357/13735/15-ц/ з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 /4 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом на дитину відповідного віку, починаючи з 21.09.2015 року до досягнення ним повноліття (а.с.18,19). 28.12.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л., зареєстровано в реєстрі за №1133. Відповідно до даного договору, відповідач зобов`язувався сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття та додаткові витрати, що викликані особливими обставинами, за взаємним погодженням «сторонами» розміру цих витрат (а.с.20). Виконавчий лист з виконання вказаного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/13735/15-ц знаходився на примусовому виконанні у Таращанському відділі державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ). Наведене підтверджено копією виконавчого листа (а.с.18,19). Згідно довідки-розрахунку державного виконавця у ВП [NUMBER] від 29.10.2024 року, сукупний розмір заборгованості станом на 01.10.2024 року становить 64 725,00 грн. за період з вересня 2015 по вересень 2024 р. включно (а.с.23-29). Відповідно до відомостей, наданих Адміністрацією державної прикордонної служби України, щодо перетинання державного кордону України громадянином України [PERSON] [INFO] в період з 01.01.2019 п 31.12.2024, вбачається, що [PERSON] виїхав за межі України 20.09.2024. Іншої інформації немає (а.с.99). Відповідно до інформації Білоцерківської гімназії-початкової школи №7 імені генерал-полковника Геннадія Воробйова Білоцерківської міської ради Київської області, де з 2021 року навчається [PERSON] , учень 4-Г класу слідує, що [PERSON] зарекомендував себе як старанний, працелюбний, уважний, дисциплінований учень. Має навчальні досягнення високого рівня. Мама, [PERSON] та її чоловік [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, цікавляться навчанням, приймають активну участь у житті класу. Батько [PERSON] - [PERSON] , не цікавився навчанням сина, до школи не приходив (а.с.51). Згідно поданого висновку про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с.108-110) вбачається, що сторони по справі [PERSON] й [PERSON] з 07.06.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між батьками дитини 26.01.2016 року було розірвано, після розірвання шлюбу батьків малолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю. [INFO] позивач народила сина [PERSON] , перебуваючи в шлюбі з [PERSON] . Після розлучення з ним у 2021 році [PERSON] одружилася з [PERSON] . У шлюбі в них народилося ще двоє дітей: [PERSON] [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Зі слів заявниці вони з чоловіком утримують і виховують дітей спільно. Під час обстеження службою у справах дітей БМР житлово-побутових умов родини [PERSON] (акт обстеження умов проживання від 23.12.2024року) встановлено, що за вищевказаною адресою створені задовільні умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дітей. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, що викладений в рішенні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №138 від 25.02.2025 року «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON] , відповідач [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини (а.с.52). Допитана в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] , мама позивача, суду показала, що з часу розлучення її дочки з [PERSON] , свідок жодного разу не бачила батька дитини. Свідок з її чоловіком допомагали доньці виховувати онука. ЇЇ онук [PERSON] здібний, займається спортом, а його батько не цікавиться сином, не бере участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги. В 2021 році її дочка уклала шлюб з [PERSON] , якого її онук [PERSON] називає татом, батьки приділяють дитині достатньо часу, мають гарні відносини. Зі слів сусідів свідку відомо, що відповідач поїхав за кордон. Свідок [PERSON] , чоловік позивача, суду показав, що в 2019 році познайомився з [PERSON] , згодом з її сином [PERSON] , в 2021 році одружились з [PERSON] . Між ним і [PERSON] склалися добрі відносини, [PERSON] називає його татом, носить його прізвище. Білогічного батька [PERSON] свідок бачив один раз в 2021 році, коли в РАЦС змінювали прізвище дитині. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно роз`яснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.4, 5 ст. 19 СК України ). Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач безпричинно самоусунувся від виконання своїх обов`язків по утриманню і вихованню свого сина [PERSON] , [INFO] , не проявляє належної батьківської турботи, не цікавиться життям сина, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, ні в який спосіб не заперечив вимоги даного позову. Отже, виходячи із заявлених вимог, встановлених судом фактів, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] можливо позбавити батьківських прав стосовно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд вважає за необхідне в рішенні зазначити, що відповідно до положень ст. 169 СК України особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно вимог ч.1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 визначено, що передбачена ст.196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Отже, така відповідальність може бути застосована лише за наявності вини боржника, яку необхідно довести. Тобто, якщо заборгованість виникла з незалежних від останнього обставин (хвороба, помилка бухгалтера, фактична неможливість здійснювати виплати з інших поважних причин), пеню на неї нараховувати не можна. В даному випадку, суд виходить з того, що відповідачем не надано жодного доказу відсутності його вини щодо виникнення боргу по аліментах. Будучи обізнаним про розгляд даного спору, відповідач не вчинив жодних процесуальних дій, не вказав причини невиконання ним рішення суду про стягнення аліментів. Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. А тому, вимога позивача про стягнення неустойки /пені/ за прострочення сплати аліментів підлягає до задоволення. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України). Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць (сума аліментів які не були сплачені); Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць (сума аліментів які не були сплачені); Q2- кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Таким чином, з урахуванням даних щодо заборгованості по аліментам, що були надані відділом державної виконавчої служби, та враховуючи наведену формулу розрахунку, загальна сума пені за зобов`язаннями відповідача по сплаті коштів на утримання дитини [PERSON] , за вказаний вище період, буде становити 360725 грн. Але відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України розмір пені обмежено 100 % заборгованості, тобто, в даному випадку, не може бути більшим від самої суми боргу станом на вересень 2024 року. Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК. Судом встановлено, що у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів, яка відповідно до розрахунку державного виконавця від 29.10.2024 року, за період з вересня 2015 року по вересень 2024 року, складає 64 725 грн 00 коп. . Доказів на підтвердження сплати [PERSON] на користь позивача грошових коштів на утримання сина суду не надано. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в сумі 64 725 грн 00 коп. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 7500,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивач до позовної заяви надала договір №б/н про надання правничої (правової) допомоги від 07.10.2024 року, укладений між Адвокатським бюро «Ольги Пєнязькової» в особі керівника Ольги Пєнязькової та [PERSON] , додаткову угоду до договору-доручення про надання правничої допомоги від 07.10.2024 року. Відповідно до п.2.1 Договору №б/н про надання правничої допомоги від 07.10.2024 року, укладений між адвокатським бюро «Ольги Пєнязькової» в особі керівника Пєнязькової Ольги Олександрівни та Юрчук Л.М., Адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання надати [PERSON] , правничу допомогу. Згідно п. 2.3 Договору сторони домовились, що клієнт зобов`язується сплатити гонорар в розмірі та строк погоджені між ними. Відповідно до даної додаткової угоди сторони визначили, що гонорар Бюро за надання первісної консультації, формування правової позиції, підготовку та подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] представлення інтересів у суді першої інстанції складає 7 500,00 грн. Як вбачається з детального опису робіт на правничу допомогу гр. [PERSON] по справі, адвокатським бюро «Ольги Пєнязькової» адвокатом Ільницькою І.В. надано наступні послуги: надання консультацій [PERSON] з приводу позбавлення батьківських прав [PERSON] , аналіз судової практики у подібних спорах, формування правової позиції, написання та направлення адвокатських запитів, участь адвоката Ільницької І.В. у судових засіданнях 20.12.2024 року, 04.02.2025 року, 03.03.2025 року, 25.03.2025 року. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Дослідивши надані докази, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, викладені обставини та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 7500,00 грн. як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, при зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (а.с.70) за подання позовної заяви, а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: approved