Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

В лютому 2024 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] та [PERSON] наступне майно та грошові кошти: витрати на ремонт в квартирі за адресою [ADDRESS] на загальну суму 120 000,00 грн.; меблі в кухню на суму 40 000,00 грн.; меблі в дитячу кімнату з матрацами на суму 70 000,00 грн.; меблі в гардеробну кімнату на суму 8 000 грн.; телевізор Bravis на суму 10 500,00 грн.; ігрова приставка Playstation 4 на суму 15 800,00 грн.; холодильник Indesit на суму 9 000,00 грн.; пральна машина Electrolux на суму 9 000,00 грн.; духова шафа Perfelli на суму 6 000,00 грн.; варочна поверхня Perfelli на суму 3 000,00 грн.; витяжка Perfelli на суму 3 000,00 грн.; бойлер на суму 8 500,00 грн.; ванна акрилова на суму 5 000,00 грн.; дитяча люстра на суму 3 000,00 грн.; двері вхідні на суму 17 000,00 грн.; міжкімнатні двері на суму 10 000,00 грн.; лізингові платежі за автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова [NUMBER] (відповідно до договору лізингу № НАН0А!00000014 від 07.07.2021) на суму 342 134,19 грн. У порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі частини вартості спільного сумісного майна подружжя у сумі 339 967,00 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що сторони з 26 червня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2023 року. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання подружжям були витрачені сумісні кошти на ремонт в квартирі за адресою [ADDRESS] на загальну суму 120 000,00 грн., та придбано у власність наступне майно: меблі в кухню на суму 40 000,00 грн.; меблі в дитячу кімнату з матрацами на суму 70 000,00 грн.; меблі в гардеробну кімнату на суму 8 000 грн.; телевізор Bravis на суму 10 500,00 грн.; ігрова приставка Playstation 4 на суму 15 800,00 грн.; холодильник Indesit на суму 9 000,00 грн.; пральна машина Electrolux на суму 9 000,00 грн.; духова шафа Perfelli на суму 6 000,00 грн.; варочна поверхня Perfelli на суму 3 000,00 грн.; витяжка Perfelli на суму 3 000,00 грн.; бойлер на суму 8 500,00 грн.; ванна акрилова на суму 5 000,00 грн.; дитяча люстра на суму 3 000,00 грн.; двері вхідні на суму 17 000,00 грн.; міжкімнатні двері на суму 10 000,00 грн.; лізингові платежі за автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова [NUMBER] (відповідно до договору лізингу № НАН0А!00000014 від 07.07.2021) на суму 342 134,19 грн., всього на суму 679 934,19 грн. Документи на ремонтні роботи та побутову техніку знаходяться у відповідача. Набуте під час шлюбу майно та ремонтні роботи знаходяться в квартирі, до якої має доступ тільки відповідач. Легковим автомобілем, за який під час шлюбу сплачувалися лізингові платежі, користується також відповідач. В добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна не можливо. Оскільки дане питання не можливо вирішити з відповідачем в добровільному порядку, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації. Призначено підготовче судове засідання. 08 березня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що меблі в дитячу кімнату з матрацами, ігрова приставка, дитяча люстра у відповідності до вимог ст. 174 СК України є власністю дітей і не є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо витрат на ремонт в квартирі за адресою [ADDRESS] , грошові кошти за час спільного проживання були витрачені для ремонту і реконструкції житла в якому подружжя мешкало з метою поліпшення умов життя в інтересах сім`ї. Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Щодо заявлених позовних вимог відносно решти майна зазначив, що їх вартість не відповідає дійсності, а сума лізингових платежів явно завищена. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації, в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача [PERSON] . 21 травня 2024 року від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, відповідно до яких зазначено, що з позовними вимогами не погоджується, оскільки [PERSON] за період з липня 2015 року по грудень 2021 року отримав дохід у загальному розмірі 222 528,40 грн. Зазначених коштів вистачало на потреби сім`ї. Починаючи з лютого 2016 року, після народження другої дитини, і до кінця грудня 2021 року щомісячно [PERSON] (мати відповідача) передавала грошові кошти в розмірі половини від своєї заробітної плати. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] від 06.05.2024 за період з липня 2015 року по грудень 2021 року отримала дохід на загальну суму 1 165 436,08 грн., з яких 580 000,00 грн. передала відповідачу. Зазначені кошти були витрачені на виплати по договору лізингу по придбанню автомобіля. Під час укладання договору лізингу від 07.07.2021 відповідач зробив перший внесок в сумі 116 696 грн., і в період до 16.08.2023 (момент розірвання шлюбу) здійснив платежів на загальну суму 342 208,96 грн. Відповідач вважає, що оскільки родина фактично жила на кошти, які дарувала йому мати, то оспорюване майно є його особистою власністю. Отже, на його думку, позивачем не доведено порушення її прав, а тому позовні вимоги є незаконними і не підлягають задоволенню. 21 червня 2024 року від позивача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої вона зазначає, що доказів того, що майно, яке було придбано під час шлюбу, було куплено за особисті кошти відповідача, які він отримав на підставі договору дарування, матеріали справи не містять. Відповідачем не спростовано наявність майна, придбаного подружжям під час шлюбу, але заявлено, що кошти за які це майно придбавалося, це є подарунок його матері [PERSON] . Майно, яке було набуте сторонами під час шлюбу, придбане завдяки спільним зусиллям та за рахунок як позивача, так і відповідача. Позивач наполягає на задоволені її позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 червня 2024 року, постановленої без видалення до нарадчої кімнати, задоволено клопотання позивача про допит свідків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 червня 2024 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у ТОВ «Розетка» інформацію стосовно дублікатів чеків на товари за номером телефону [NUMBER] [PERSON] за період часу з 01.01.2016 по 16.08.2023; витребувано у АТ КБ «Приватбанк» інформацію стосовно платежів [PERSON] за період часу з 01.01.2026 по 16.08.2023. 04 липня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотанні про долучення доказів, яке судом було задоволено. 23 липня 2024 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від АТ КБ «Приватбанк» надійшли виписки по рахункам [PERSON] . 25 липня 2024 року від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої вона просила в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в розмірі 2/3 частини вартості спірного майн, яке є спільною сумісною власністю подружжя в сумі 453 290,00 грн. В обґрунтування даної заяви позивач посилається на те, що 02.11.2023 вона разом з дітьми була виселена з житла свого колишнього чоловіка. В житловому приміщенні, де вони проживали разом всією родиною, залишилося майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем, знаходяться на її утриманні. З огляду на зазначене, вона вважає необхідним збільшити розмір позовних вимог і стягнути з відповідача 2/3 частини вартості спільного сумісного майна подружжя в сумі 453 290,00 грн. 19 серпня 2024 року від представника відповідача надійшли заперечення на заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог. 19 серпня 2024 року від позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення аудіо доказів, яке судом було задоволено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/700/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-ті особи Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації. Призначено справу до судового розгляду. 18 листопада 2024 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від ТОВ «Розетка» надійшла витребувана інформація. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року задоволено клопотання позивача, прийнята відмова від раніше заявленого клопотання щодо допиту в якості свідка [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Семенюк З.М., яка діє на підставі ордеру, заявлений позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Захаров О.С., який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, просили у його задоволені відмовити. 3-тя особа [PERSON] в судовому засідання проти задоволення позову [PERSON] заперечувала, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі її сина з [PERSON] , вона постійно дарувала своєму синові грошові кошти. Назвати точну дату здійснення подарунків, а також чітку суму вона назвати не може. Вважає, що все майно, яке знаходиться в квартирі де проживала родина її сина, а також автомобіль, були придбані в тому числі і за її кошти. Представник [NUMBER] особи АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. У зв`язку з чим, на підставі вимог ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, [NUMBER] особи [PERSON] , допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні було встановлено, що 26 червня 2015 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 26 червня 2015 року. ( т.1 а.с. 15) Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 серпня 2023 року даний шлюб було розірвано. ( т.1 а.с. 19-20) Сторони по справі мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . ( т.1 а.с. 16-17) Позивач зазначає, що під час шлюбу подружжям за сумісні кошти було зроблено ремонт в квартирі, яка на праві власності належить матері відповідача, [PERSON] , та яка розташована за адресою [ADDRESS] на загальну суму 120 000,00 грн. Крім того, ними були придбані меблі та побутова техніка, а саме: меблі в кухню на суму 40 000,00 грн.; меблі в дитячу кімнату з матрацами на суму 70 000,00 грн.; меблі в гардеробну кімнату на суму 8 000 грн.; телевізор Bravis на суму 10 500,00 грн.; ігрова приставка Playstation 4 на суму 15 800,00 грн.; холодильник Indesit на суму 9 000,00 грн.; пральна машина Electrolux на суму 9 000,00 грн.; духова шафа Perfelli на суму 6 000,00 грн.; варочна поверхня Perfelli на суму 3 000,00 грн.; витяжка Perfelli на суму 3 000,00 грн.; бойлер на суму 8 500,00 грн.; ванна акрилова на суму 5 000,00 грн.; дитяча люстра на суму 3 000,00 грн.; двері вхідні на суму 17 000,00 грн.; міжкімнатні двері на суму 10 000,00 грн., які після розлучення залишилися у вищезазначеній квартирі в користуванні відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 2/3 частини вартості спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України) Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Вказані позиції викладені також у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України). У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). В судовому засіданні було встановлено, що 19 квітня 2021 року [PERSON] був придбаний бойлер Gorenje OGBS 100 SMV9 вартістю 8 844,00 грн., що підтверджується рахунком на оплату № СФ03836386 від 19.04.2021, замовлення №701891541. ( т.2 а.с. 234) Отже, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки бойлер, який є спільною сумісною власністю подружжя, залишився у користуванні відповідача [PERSON] , суд вважає можливим стягнути з нього на користь позивача грошову компенсацію у розмірі частини вартості спірного майна, а саме 4 422,00 грн. (8 844,00 :2 = 4 422,00 грн.) Позивач просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 2/3 частини вартості спільного сумісного майна подружжя. З даного приводу суд зазначає наступне. Згідно ч.2 ч.3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересів сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено судом, згідно судового наказу від 18 серпня 2023 року, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утривання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї треті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 15.08.2023 до досягнення найстаршою дитиною повноліття. ( т.1 а.с. 21) Доказів того, що позивач [PERSON] отримує аліменти в розмірі недостатньому для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, в супереч вимогам ст. 12 ЦПК України, стороною позивача суду не надано. Також стороною позивача не надано доказів стосовно того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї тощо. Отже, саме тому на користь позивача повинна бути стягнута грошова компенсація вартості майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі частини. Щодо вимог позивача [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації витрат для проведення ремонтних робіт в квартирі за адресою [ADDRESS] , а також вартості побутової техніки та меблів, а саме: меблі в кухню, меблі в дитячу кімнату з матрацами, меблі в гардеробну кімнату, телевізора Bravis, ігрової приставки Playstation 4, холодильника Indesit, пральної машини Electrolux, духової шафи Perfelli, варочної поверхні Perfelli, витяжки Perfelli, ванни акрилової, дитячої люстри, дверей вхідних, міжкімнатних дверей, які були придбанні під час шлюбу подружжям та які після розлучення залишилися у користуванні відповідача, суд вважає їх недоведеними, а тому у задоволені позову в даній частині слід відмовити. При цьому, суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили суду факт придбання подружжям побутової техніки, меблів, проведення ремонтних робіт в квартирі за адресою [ADDRESS] , оскільки дані свідки є родичами позивача, а відтак своїми показами можуть сприяти доведеності заявлених позовних вимог. Будь-яких інших, більш об`єктивних та неупереджених доказів на доведення факту придбання під час шлюбу подружжям Втюріними побутової техніки, предметів меблі, а також проведення ремонтних робіт в квартирі (чеків, паспортів на техніку тощо), стороною позивача суду не надано. Крім того, позивач зазначила, що у період шлюбу подружжям були здійснені лізингові платежі за автомобіль Toyota Camry, 2012 року випуску, на суму 342 134,19 грн., 2/3 частину яких і просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні було встановлено, що під час перебування Втюріних у шлюбі, а саме 07 липня 2021 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № НАНОАІ00000014, предметом якого є автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 380 400,00 грн. ( т.1 а.с. 22-32) Як вбачається з виписки АТ КБ «Приватбанк» від 15.05.2024 [PERSON] по кредитному договору № НАНОАІ00000014 від 07.07.2021 за період з 01.07.2021 (день укладання договору) до 16.08.2023 (день розірвання шлюбу) було сплачено 342 208,96 грн. (т.1 а.с. 104- 106) Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначив, що у період до 16.08.2023 (момент розірвання шлюбу) за договором фінансового лізингу № НАНОАІ00000014 ним були внесені грошові кошти на загальну суму 342 208,96 грн. При цьому вказав, що родина фактично проживала на кошти його матері, які вона йому дарувала, а отже це є його особистою приватною власністю. Як вже було зазначено вище, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( стаття 60 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Пунктом 3 ч. 1, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Доказів того, що кошти на внесення лізингових платежів були подаровані відповідачу його матір`ю [PERSON] матеріали справи не містять, отже ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за виплачені в період шлюбу кошти за договором лізингу на загальну суму 342 134,19 грн. При цьому судом було встановлено, що у період шлюбу за договором лізингу були виплачені 342 208,96 грн. Разом з тим, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, то в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація, яка була внесена подружжям в сумі 342 134,19 грн. за договором фінансового лізингу № НАНОАІ00000014 від 07.07.2021. При цьому, враховуючи положення ч.1 ст. 70 СК України, частки майна дружини і чоловіка є рівними. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі частини від суми, яка була зазначена позивачем, як сума що внесена подружжям за договором фінансового лізингу № НАНОАІ00000014 від 07.07.2021, предметом якого є автомобіль марки Toyota Camry, 2012 року випуску, тип ТЗ седан/лифтбек, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 171 067,10 грн. (342 134,19 : 2 = 171 067,10 грн.) На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на наведенні вище положення, а також на те, що позов [PERSON] задоволено частково, а отже сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача складає (ціна позову 453 290,00 грн. = 100%, сума задоволених позовних вимог 175 489,10 грн. = 38,71%; сума судового збору, яка була сплачена позивачем 4 610,87 грн. = 100, 00%, сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача складає 38,71%= 1 784,87 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial