Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування\~позову зазначив,\~що 04.12.2020\~року між\~ним та\~відповідачем [PERSON] \~було укладено\~договір безвідсоткової\~позики,\~за умовами\~якого [PERSON] \~отримав грошову\~суму в\~розмірі 112\~000\~грн.,\~яку зобов`язався\~повернути до\~04.06.2021\~року.\~Факт передачі\~суми позики\~оформлений письмовою\~заявою від\~04.12.2020\~року,\~посвідченої приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Дніпропетровської\~області Царейкіним\~М.С.\~за реєстровим\~№ 1054.\~18.06.2022\~року між\~ [PERSON] \~та відповідачем\~ [PERSON] \~було укладено\~ще один\~договір безвідсоткової\~позики,\~за умовами\~якого [PERSON] \~отримав грошову\~суму в\~розмірі 144\~000\~грн.,\~яку зобов`язався\~повернути до\~20.09.2022\~року.\~Факт передачі\~суми позики\~оформлений письмовою\~заявою від\~18.06.2022\~року,\~посвідченої приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Дніпропетровської\~області Царейкіним\~М.С.\~за реєстровим\~№ 444.\~25.08.2022\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~укладено договір\~безвідсоткової позики,\~за умовами\~якого [PERSON] \~отримала грошову\~суму в\~розмірі 148\~000\~грн.,\~яку зобов`язалася\~повернути до\~25.11.2022\~року.\~Факт передачі\~суми позики\~оформлений письмовою\~заявою від\~25.08.2022\~року,\~посвідченої приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Дніпропетровської\~області Царейкіним\~М.С.\~за реєстровим\~№ 678.\~В порушення\~умов договорів\~позики відповідачі\~грошові кошти\~не повернули,\~на усні\~вимоги позивача\~жодних дій\~не вчинили.\~Оскільки на\~момент отримання\~коштів відповідачі\~перебували у\~шлюбі,\~а тому\~несуть солідарний\~обов`язок з\~повернення грошових\~коштів. Окрім суми\~основного боргу\~за договорами\~позики,\~позивач просить\~стягнути з\~відповідачів інфляційні\~втрати та\~3\~%\~річних у\~наступному розмірі:\~за договором\~позики №\~1054\~від 04.12.2020\~року інфляційні\~втрати за\~період з\~05.06.2021\~року по\~30.10.2023\~року включно\~складають 38\~639,56\~грн.,\~3%\~річних 7\~806,25\~грн.;\~за договором\~позики №\~444\~від 18.06.2022\~року \~інфляційні втрати\~за період\~з 21.09.2022\~року по\~30.10.2023\~року включно\~складають 9\~411,87\~грн.,\~3%\~річних \~4\~438,36\~грн.;\~за договором\~позики №\~678\~від 25.08.2022\~року інфляційні втрати за період з 26.11.2022 року по 30.10.2023 року включно складають 4\~758,31 грн., 3% річних 3\~758,79 грн. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду та просити стягнути солідарно із відповідачів на його користь заборгованість за вказаними договорами позики, інфляційні втрати, 3% річних, а також у рівних частках судовий збір у розмірі 4\~728,13 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2023 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2023 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів було задоволено, витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) інформацію щодо реєстрації та періоду перебування у зареєстрованому шлюбі відповідачів. 08.12.2023 року до суду від з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшла витребувана інформація, з якої вбачається, що за результатами перевірки відділом виявлено актовий запис про шлюбу [PERSON] та [PERSON] № 362 від 06.08.2016 року, відмітка про розірвання шлюбу відсутня (а.с. 60). Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~15.05.2024\~року клопотання\~відповідача [PERSON] \~про виклик\~та допит\~свідка було\~задоволено,\~викликано для\~допиту в\~якості свідка [PERSON] , підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2005 року у задоволенні клопотання представника відповідачів адвоката\~Лабовкіна О.О. про призначення по справі судової психологічної експертизи із застосуванням поліграфа було відмовлено. 11.12.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Лабовкін О.О. направив до суду відзив на позовну заяву у якому, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначив, що нотаріальне посвідчення заяв про отримання грошових коштів посвідчує не передання коштів, а підпис особи під цією заявою. У вказаних заявах не зазначено реквізитів, обов`язкових для документів, що посвідчуються нотаріально. Окрім того, із наданих нотаріально посвідчених заяв вбачається, що грошові кошти були отримані в національній валюті України з визначенням еквівалента в іноземній валюті, а тому нарахування у зв`язку з інфляцією стягненню не підлягають, оскільки повинні покриватися іноземною валютою. Вказане узгоджується позицією Верховного Суду від 03.03.2021 року по справі № 130/2604/18. 01.02.2024 року позивач [PERSON] направив до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] у якій він заперечив проти доводів представника відповідача у відзиві на позов та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Заперечення на відзив обґрунтовані тим, що зі змісту нотаріально посвідчених заяв від 04.12.2021 року, 18.06.2022 року та від 25.08.2022 року вбачається, що відповідачі отримали (тобто це вже відбулось) грошові кошти та зобов`язуються їх повернути до визначених дат. Окрім того, нотаріальне посвідчення заяв відповідачів про отримання ними грошових коштів є додатковим фактором дійсності таких документів. Також, у заявах чітко зазначено, що грошові кошти отримані відповідачами у національній валюті гривні. У даному випадку вказані заяви викладені на спеціальних бланках нотаріальних документів, містять усі передбачені законодавством реквізити, підписи осіб, які склали ці заяви, підписи приватного нотаріуса, що скріплено печаткою, а також номери, за якими нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Звертає увагу суду, що у позовній заяві ним не заявлено вимог про стягнення грошових коштів у гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, тому відповідач, посилаючись на відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат, намагається уникнути відповідальності, що встановлена ст. 625 ЦК України. 23.02.2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Лабовкін О.О. направив до суду відзив на позовну заяву, у якому, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначив відповідач не заперечує факту користування позиковими коштами в сумі 148\~000 грн., що були отримані нею в позику від [PERSON] , однак наголошує, що дата отримання грошових коштів та дата складання заяв не співпадають: грошові кошти отримувались раніше, ніж були складені заяви та здійснено їх нотаріальне посвідчення. Відповідач [PERSON] заперечує проти солідарного стягнення суми боргу, взятого іншим відповідачем [PERSON] у розмірі 112\~000 грн. за заявою від 04.12.2020 року та у розмірі 144\~000 грн. за заявою від 18.06.2022 року, оскільки такі кошти були отримані відповідачем [PERSON] не в інтересах сім`ї. Також зазначила, що грошові кошти у розмірі 148\~000 грн. були нею повернуті позивачу, що може підтвердити свідок. Інші заперечення відповідача [PERSON] є аналогічними запереченням відповідача [PERSON] , викладеними ним у відзиві на позов. 13.03.2024 року позивач [PERSON] направив до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] у якій він, посилаючись на заперечення, викладені ним у відповіді на відзив відповідача [PERSON] , просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Додатково зазначив, що відповідач [PERSON] у відзиві на позов не заперечує факт підписання нею заяви від 25.08.2022 року про отримання грошових коштів, а також визнає факт отримання і користування грошовими коштами у розмірі 148\~000 грн. Щодо стягнення коштів саме в солідарному порядку зазначив, що сімейним законодавством України передбачено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними під час шлюбу. Доказів отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів за заявами від 04.12.2020 року та 18.06.2022 року, а відповідачем [PERSON] від 25.08.2022 року не в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, а тому є всі підстави для покладення на відповідачів солідарної відповідальності за договорами позики, які були укладені ними у період зареєстрованого шлюбу. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Панченко О.В. у судовому засіданні надали пояснення аналогічні заявленим вимогам та викладеним у відповідях на відзив, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Зазначили, що на теперішній час грошові кошти відповідачами повернуті не були, докази понесення витрат на правову допомогу будуть надані суду у встановлений законом п`ятиденний строк з дати ухвалення судового рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Лабовкін О.О. у судовому засіданні надав заперечення аналогічні викладеним ним у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Лабовкін О.О. у судовому засіданні надали заперечення аналогічні викладеним ними у відзиві на позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також відповідач зазначила, що у серпні 2022 року брала кошти у позивача для допомоги батькам, які залишились на окупованій території. У 2020 році як подружжя брали кошти для розвитку бізнесу, однак все повернули, у тому числі за заявою від 25.08.2022 року. В подальшому відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, письмово просила розгляд справи проводити за її відсутності за участі її представника адвоката Лабовкіна О.О., у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що зі сторонами по справі вона знайома та познайомила позивача з відповідачами, оскільки відповідачам були потрібні грошові кошти для розширення бізнесу, а у позивача були кошти, він збирав на квартиру. Яку суму просили відповідача свідок не пам`ятає, але вона була великою. Відповідач [PERSON] говорила свідку, що вона повертала гроші позивачу, а позивач що не повертала, однак як передавали кошти свідок не бачила. Від позивача свідку стало відомо, що грошові кошти відповідачі не повернули, однак [PERSON] говорила свідку, що повернула кошти. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] у заяві від 04.12.2020 року підтвердив, що отримав грошові кошти в сумі 112 000,00 грн., еквівалент 4\~000 доларів США, від [PERSON] та зобов`язався їх повернути до 04.06.2021 року, претензій з цього приводу на до кого не має (а.с. 10). Факт отримання позики оформлений письмовою заявою від 04.12.2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. за реєстровим № 1054. Заяву підписано [PERSON] у присутності приватного нотаріуса, який встановив його особу, перевірив дієздатність та засвідчив справжність підпису. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] у заяві від 18.06.2022 року підтвердив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 144 000,00 грн., що еквівалентно 4\~000 доларів США за курсом НБУ станом на 18.06.2022 року та зобов`язався їх повернути до 20.09.2022 року (а.с. 11). Факт отримання позики оформлений письмовою заявою від 18.06.2022 року року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. за реєстровим № 444. Заяву підписано [PERSON] у присутності приватного нотаріуса, який встановив його особу, перевірив дієздатність та засвідчив справжність підпису. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] у заяві від 25.08.2022 року підтвердила, що отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 148 000,00 грн., що еквівалентно 4\~000 доларів США за курсом НБУ станом на 25.08.2022 року та зобов`язалася їх повернути до 25.11.2022 року (а.с. 12). Факт отримання позики оформлений письмовою заявою від 25.08.2022 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С. за реєстровим № 678. Заяву підписано [PERSON] у присутності приватного нотаріуса, який встановив її особу, перевірив дієздатність та засвідчив справжність підпису. 15.08.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 76). У своїй заяві [PERSON] не заперечувала щодо зміни її прізвища на « [PERSON] » у процесуальних документах суду (а.с. 95). У зв`язку з невиконанням відповідачами умом договорів позики, позивачем зроблено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, згідно якого: - за договором позики № 1054 від 04.12.2020 року інфляційні втрати за період з 05.06.2021 року по 30.10.2023 року включно складають 38\~639,56 грн., 3% річних 7\~806,25 грн.; - за договором позики № 444 від 18.06.2022 року інфляційні втрати за період з 21.09.2022 року по 30.10.2023 року включно складають 9\~411,87 грн., 3% річних 4\~438,36 грн.; -\~за договором\~позики №\~678\~від 25.08.2022\~року інфляційні втрати за період з 26.11.2022 року по 30.10.2023 року включно складають 4\~758,31 грн., 3% річних 3\~758,79 грн. (а.с. 13-16). Надаючи правову оцінку фактичним відносинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Положеннями ст.\~5\~ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Щодо наявності солідарного обов`язку з повернення боргу відповідачами за договорами позики, суд зазначає наступне. Частина 1 статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Згідно із частини 3 статті 368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Положення ст.\~60\~СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, тлумачення частини 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс 19). Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відтак у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти, внаслідок укладення договору, також виникає зобов`язання у вигляді повернення коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 452/926/16-ц (провадження № 61-45315св18), у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 320/2233/18 (61- 2279св19). Матеріалами справи підтверджується, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] на час отримання 04.12.2020 року, 18.06.2022 року та 25.08.2022 року в борг грошових коштів від позивача [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15.08.2023 року (а.с. 60). Разом з тим, перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу. За таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21. Враховуючи викладене, оскільки договори позики у даній справі укладені за згодою другого з подружжя, протилежного матеріали справи не містять, суд констатує, що вони є такими, які вчинені в інтересах сім`ї, а тому цивільні права та обов`язки за такими договорами виникли в обох із подружжя, що свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань. Відповідачами в свою чергу не надано суду жодних належних і допустимих доказів на спростування обставин укладення договорів позики та отримання коштів в інтересах сім`ї. До того ж, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що кошти відповідачам були потрібні для розширення бізнесу. Щодо стягнення грошових коштів за договорами позики, суд зазначає наступне. Положеннями п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Цивільний кодекс\~України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 31.01.2024 року у справі № 448/852/21 (61-7238св23). Суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.12.2021 року у справі №754/6016/19, відповідно до якого письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи № 127/3120/16-ц, № 752/19567/14-ц, № 531/152/19). Суд зазначає, що фактично між сторонами було укладено договори безвідсоткової позики, у яких відповідачі [PERSON] та [PERSON] підтвердили отримання грошових коштів від позивача [PERSON] та зобов`язалися до визначених договорами дат повернути отримані кошти. Нотаріальне посвідчення заяв відповідачів про отримання коштів свідчить про справжність та дійсність цих заяв. Факт отримання відповідачами коштів засвідчує не нотаріус, а зміст самих письмових заяв, які складені зі слів відповідачів та підписані ними у присутності нотаріуса, який встановив особу відповідачів, перевірив їх дієздатність та засвідчив справжність підпису. На підтвердження укладення з відповідачами договорів позики позивачем надано суду копії заяв [PERSON] від 04.12.2020 року та від 18.06.2022 року, а також заяви [PERSON] від 25.08.2022 року, які посвідчують передання відповідачам визначеної у заявах грошової суми позивачем, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому, суд враховує, що відповідачами вказані договори, відповідно до положень ст. 1051 ЦК України, не оспорювалися, недійсними у встановленому законодавством порядку не визнавалися, відповідних доказів матеріали справи не містять. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст.\~614\~ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст.\~615\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, про що 16.01.2019 року Великою Палатою Верховного Суду зроблено відповідний правовий висновок у справі № 464/3790/16-ц. Доводи представника відповідачів стосовно того, що нарахування у зв`язку з інфляцією стягненню не підлягають, оскільки повинні покриватися іноземною валютою суд до уваги не приймає, оскільки у даній справі грошові кошти були отримані в національній валюті України з визначенням еквівалента в іноземній валюті, домовленості щодо надання та повернення позики саме у іноземній валюті не було. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню сума позики у національній валюті України. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 та у постанові від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Зазначений висновок у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі № 183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі № 385/850/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Твердження відповідача [PERSON] про те, що грошові кошти за договором позики від 25.08.2022 року були нею повернуті позивачеві у повному обсязі зі сплатою відсотків, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, не можуть бути прийняті судом до уваги. При цьому, позивач вказував, що відповідачі позичені кошти йому не повернули. У відзиві відповідач [PERSON] не заперечувала отримання нею грошових коштів за договором позики від 25.08.2022 року від позивача [PERSON] у національній валюті України. Представником відповідачів не спростовано факту отримання останніми грошових коштів від позивача [PERSON] за вказаними договорами позики, а також їх повернення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики від 04.12.2020 року № 1054 у розмірі 112 000,00 грн., за договором позики від 18.06.2022 року № 444 у розмірі 144 000,00 грн., та за договором позики від 25.08.2022 року № 678 у розмірі 148 000,00 грн. Щодо стягнення із відповідачів на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення коштів на підставі статті 625\~ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» Указом Президента\~України «Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні» №\~64/2022\~від 24.02.2022\~року в Україні введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Вказану обставину, суд визнає загальновідомою, а тому за приписами частини 3 статті 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування. Суд акцентує увагу, що законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Відповідно до п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за кредитними договорами змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Як вбачається\~із розрахунку\~заборгованості,\~зробленого позивачем,\~інфляційні втрати\~за договором\~позики №\~1054\~від 04.12.2020\~року нараховані\~за період\~з 05.06.2021\~року по\~30.10.2023\~року включно,\~за договором\~позики №\~444\~від 18.06.2022\~року \~за період\~з 21.09.2022\~року по\~30.10.2023\~року включно,\~за договором\~позики №\~678\~від 25.08.2022\~року за період з 26.11.2022 року по 30.10.2023 року включно, тобто, у період дії в Україні воєнного стану. Зважаючи на те, що на території України з 24.02.2022 року в період воєнного стану нарахування та стягнення судом інфляційних втрат та 3% річних заборонено на всій території України, тому нарахування позивачем за договором позики № 444 від 18.06.2022 року та № 678 від 25.08.2022 року, а за договором позики № 1054 від 04.12.2020 року з 24.02.2022 року по 30.10.2023 року інфляційних втрат та 3% річних є безпідставним та таким, що порушує норми матеріального права, а тому не підлягає задоволенню судом. Враховуючи наведене, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних має бути обмежений і за договором позики № 1054 від 04.12.2020 року становити за період з 05.06.2021 року до 24.02.2022 року, тому суд здійснює перерахунок заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, які у такому випадку становлять 7\~476,83 грн. та 2 439,45 грн. відповідно. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, оскільки відповідачами до цього часу отримані грошові кошти за договорами позики позивачу повернуті не були, доказів перерахування позивачу вказаних коштів матеріали справи не містять, а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом солідарного стягнення заборгованості за договором позики від 04.12.2020 року № 1054 у розмірі 112\~000,00 грн., інфляційних втрат за період з 05.06.2021 року по 24.02.2022 року у розмірі 7\~476,83 грн., 3% річних за період з 05.06.2021 року по 24.02.2022 року у розмірі 2 439,45 грн.; за договором позики від 18.06.2022 року № 444 у розмірі 144 000,00 грн.; за договором позики від 25.08.2022 року № 678 у розмірі 148 000,00 грн., а всього стягнути заборгованість за вказаними договорами, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, у загальному розмірі 413\~916,28 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити через їх необґрунтованість на недоведеність. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином,\~суд стягує\~з відповідачів\~на користь\~позивача витрати\~по сплаті\~судового збору\~пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимог\~у рівних\~частках у\~загальному розмірі\~4\~574,54 грн. (413\~916,28 грн. х 4\~728,13 грн./ 472\~813,14 грн.), тобто по 2 287,27 грн. з кожного. Окрім того, представником позивача, відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України, до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про надання доказів понесення витрат на правову допомогу протягом встановленого законом строку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: partial