Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

На підставі ухвали Зарічного районного суду міста Суми від 08 січня 2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Турченко Сергій Петрович, до [PERSON] про стягнення коштів. За змістом позовних вимог позивач просить суд: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 329 475,53 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 3 294,76 грн». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09.07.2019 р. у справі №591/5771/18 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останнього борг в сумі 848947,86 гривень, а також 8489,48 грн в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору. Рішення набрало законної сили 15.08.2019 року. Постановою державного виконавця від 19.08.2019 р. відкрито виконавче провадження [NUMBER] про примусове стягнення боргу. З 21.10.2019 р. виконавче провадження перебуває на виконанні в Управлінні забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Суму основного боргу з відповідача не стягнуто навіть в частині, тобто, станом на дату подання цього позову борг становить 848 947,86 гривень. За період з 28.09.2018 р. (дата нарахування боргу за першим позовом) до 24.02.2022 р. (дата обмеження нарахування річних та інфляційних збитків відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України) відповідач має сплатити на користь позивача інфляційні збитки в розмірі 242 673,52 грн та 86 802,01 грн 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього 329 475,53 грн. Судові витрати позивача становлять 3 294,76 грн, що складаються із суми сплаченого судового збору за подання позову. 02.02.2024 року позовну заяву в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями передано на розгляд судді Коваленко І.В. 14.02.2024 року, згідно ч. 7 ст. 187 ЦПК України, отримана інформація про реєстрацію відповідача [PERSON] , [INFO] в ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва», згідно якої останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у період часу з 24.09.2020 р. по 17.10.2022 р. Причиною вибуття з проживання за зазначеною адресою вказано: документ про припинення права користування. 05.03.2024 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. 07.08.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 19.11.2024 року визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] у судове засідання для дачі особистих пояснень. Позивач [PERSON] (в режимі відеоконференції) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник позивача - адвокат Турченко С.П. (в режимі відеоконференції) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження суду з копією позовної заяви з додатками на останню відому адресу місця реєстрації відповідача, конверт зі вказаними документами, що направлявся йому повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Про причини неявки суду не повідомив, правом подання відзиву на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористався. Також повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 12.03.2024 та 09.04.2024 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (https://dn.ki.court.gov.ua/sud2604/pres-centr/11111/1575569/; https://dn.ki.court.gov.ua/sud2604/pres-centr/11111/1590645/). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд у порядку загального позовного провадження, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 липня 2019 року у справі №591/5771/18 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останнього борг в сумі 848 947,86 гривень, а також 8 489,48 грн в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору. (а.с.5-6) Рішення набрало законної сили 15.08.2019 року. За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 15.08.2019 Зарічним районним судом м. Суми було видано виконавчий лист на примусове виконання рішення суду від 09.07.2019 у справі № 591/5771/18. (а.с.7) Постановою державного виконавця від 19.08.2019 р. відкрито виконавче провадження [NUMBER] про примусове стягнення боргу. (а.с. 8) З 21.10.2019 р. виконавче провадження перебуває на виконанні в Управлінні забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). (а.с.9) По вищевказаному виконавчому провадженню кошти боржником за період з 28.09.2018 по 24.02.2022 не сплачувались. Згідно довідки 306.1-16/[NUMBER] від 05.02.2025, складеної заступником начальника Управління - начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Костянтином Кубраковим, на виконанні у відділу перебуває виконавче провадження АСВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №591/5771/18, виданого 15.08.2019 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 848 947,86 гривень, а також 8 489,48 грн в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору, а всього: 857 437,34 грн. Під час примусового виконання вказаного виконавчого провадження відділом примусового виконання рішень на рахунок стягувача станом на 04.02.2025 перераховано грошові кошти в загальній сумі 3 606 гривень 49 копійок. (а.с.113) Станом на день розгляду справи у суді доказів повного виконання грошового зобов`язання відповідач суду не надав. Згідно ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій ідеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. За загальним правилом для примусового виконання судового рішення необхідно, щоб воно набуло законної сили, і щоб особа, на користь якої щось присуджено судом («стягувач»), попросила суд посприяти у примусовому виконанні присудженого. Для цього вона повинна звернутися до суду, який постановив рішення, із заявою (клопотанням) про видачу так званого «виконавчого документа» (виконавчого листа, наказу, ордеру тощо). Далі з цим виконавчим документом стягувач має звернутися до конкретного виконавця (судового пристава, бейліфа, маршала, державного, присяжного, приватного виконавця тощо), який є носієм державної влади і який безпосередньо звертає рішення до виконання, застосовує до боржника або до належного йому майна заходи, що дозволяють виконати за боржника його зобов`язання перед стягувачем. Порядок примусового виконання за боржника його зобов`язань перед стягувачем (або примусового виконання судового рішення) отримав назву «виконавче провадження». В Україні статтею 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності тощо (ст. 2 Закону № 1404-VIII), які кореспондуються з статтею 4 Закону №1403-VIII«Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № № 1403-VIII), а також з основними засадами (принципами) здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, що передбачені у відповідних процесуальних законах. Так, відповідно до статті 5 вказаного Закону «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Абзацом другим частини першої статті 19 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу. Згідно з частиною першою статті 26 Закону «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення і в силу приписів статті 18 цього Закону зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 848 947,86 грн. Згідно з розрахунком сума інфляційних збитків за період з 28.09.2018 року по 24.02.2022 року становить 242 673,52 грн. (а.с. 11-12). Три відсотки річних від простроченої суми на день проведення розрахунку становить 86 802,01 грн. Таким чином, загальна сума шкоди, спричиненої неналежним виконанням [PERSON] грошового зобов`язання, станом на 24 лютого 2022 року становить 329 475,53 грн. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, викладено висновки про правильне застосування норм права, згідно з якими за змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Однак, згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2311цс16 від 22 березня 2017 р.) зазначено, що правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Аналогічна позиція висловлена в правовій позиції Верховного суду, справа №390/1875/16-ц,03.10.18), в якій зазначено, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Виходячи з цього, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 серпня 2008 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Своє рішення Верховний Суд аргументував також посиланням на висновок, що був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), хоча останній стосується взаємовідносин, що виникли між банком і його клієнтом у зв`язку з укладенням кредитного договору. Адже, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання згідно із частиною другою статті 625 ЦК України; виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, позивач має право на отримання інфляційних втрат за період користування відповідачем коштами з дня набрання законної сили рішенням, який визначив грошове зобов`язання у національній валюті гривні, до часу пред`явлення позову, оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачу. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зобов`язання відповідача виконати рішення суду, якими стягнуто з нього на користь позивача грошові кошти, є грошовим зобов`язанням, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28.09.2018 року по 24.02.2022 року у розмірі 329 475,53 грн, згідно наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом, з яких: 242 673,52 грн - сума інфляційних втрат та 86 802,01 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовано стороною відповідача, а тому позов слід задовольнити. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги були задоволені повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 3 294 грн 76 коп. На підставі ст.ст.526, 625, 1050 ЦК України, правових позицій ВС від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, ВСУ у справі №6-2311цс16 від 22 березня 2017 р., та

Outcome: approved