Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 лютого 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладений кредитний договір №360297280 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. За умовами вказаного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 21750 грн на умовах строковості, зворотності та платності. На підставі договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», додаткових угод, якими продовжено строк дії договору до 31 грудня 2024 року, та реєстру прав вимоги № 132 від 04 травня 2021 року до вказаного договору, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 33\~793,73 грн. 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року. В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишилися без змін. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 53932,31 грн. 14 червня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу № 14/06/24, відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором на загальну суму 53932,31 грн. З огляду на зазначене, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором станом на день звернення до суду з вказаним позовом становить 53\~932,31 грн і складається із: 20\~847,50 грн заборгованість по кредиту, 33 084,81 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Тому, оскільки відповідач зобов`язання з повернення кредиту не виконала, право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №360297280 від 16 лютого 2021 року в розмірі 53 932,31 грн і судові витрати. За ухвалою суду від 06 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. 03 березня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, вказала, що за умовами кредитного договору встановлено строк повернення кредиту до 18 березня 2021 року. 07 квітня 2021 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору №360297280, відповідно до якої кредитор надав їй розстрочку в погашенні заборгованості на суму 20\~847,50 грн на 70 днів, до 16 червня 2021 року. Відповідно до п. 5 додаткової угоди, при порушенні позичальником графіку сплати заборгованості, визначеної п. 3 додаткової угоди, дана угода втрачає чинність з моменту її укладення, а договір продовжує діяти без урахування її умов. Станом на 04 травня 2021 року нею сплачено тіло кредиту в розмірі 902,50 грн та 21\~097,50 грн відсотків за користування кредитом, що разом становить 22\~000 грн. Після 04 травня 2021 року відсотки не нараховувались, а строк кредитного договору закінчився 18 березня 2021 року. Оскільки умови додаткової угоди в повній мірі не виконані, то відповідно до п. 5 додаткова угода, яка передбачала продовження строку дії договору, втратила чинність з моменту її укладення, а договір продовжив діяти без урахування її умов. Умовами кредитного договору не передбачене нарахування відсотків поза межами 30 денного строку дії договору. Позивачем не надано відповідного розрахунку заборгованості по відсоткам, який би підтвердив зазначену суму заборгованості та відповідав умовам кредитування. Так, згідно умов договору та паспорту споживчого кредиту до договору, відсотки нараховуються за період кредитування та становлять 5\~742 грн, жодних штрафів та пені ні первісним кредитором, ні позивачем не нараховувалось. Позивач також вказала, що право на звернення до суду у позивача виникло 19 березня 2021 року, тобто з моменту закінчення строку дії договору, проте ні первісний кредитор, ні ТОВ «Юніт Капітал» таким правом не скористалися та звернулися до суду лише 22 січня 2025 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. Вважає, що кредитний договір не може діяти до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, оскільки в ньому був визначений строк для повного погашення кредиту (до 18 березня 2021 року включно). Останній платіж в рахунок погашення заборгованості за наданим кредитом нею здійснений 07 квітня 2021 року. Отже, з часу останнього платежу до моменту звернення позивача до суду пройшло більше трьох років. З урахуванням викладеного, просила застосувати строки позовної давності та відмовити ТОВ «Юніт Капітал» в задоволенні позову до [PERSON] в повному обсязі. 11 березня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача Тараненко А.І. зазначив, що відповідач безпідставно стверджує, що позивачем не надано відповідного розрахунку заборгованості по відсотках, який би підтвердив зазначену суму заборгованості та відповідав умовам кредитування, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем надано розрахунки заборгованості створені та підписані електронними підписами ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Дані документи є належними, повними та вичерпними доказами заборгованості, оскільки вони охоплюють всі необхідні обчислення сум, які стягуються. Зокрема містять таблиці з даними та обчисленнями, з яких можна зрозуміти яким чином отримано результат, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України. Наступними факторами жодних нарахувань не здійснювалось. Вказав, що відповідач частково виконувала зобов`язання за кредитним договором, сплативши 22.03.2021, 29.03.2021, 07.04.2021 кошти в рахунок погашення заборгованості на загальну суму 22 000 грн. Згідно п. 1.7 сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів за договором та є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу, зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. Відповідач не заперечувала, що на дату закінчення строку кредиту і на цей час вона не сплатила заборгованість за кредитом, отже строк кредиту продовжено у порядку та на умовах, визначених п.п. 4.2., 1.3. та п. 1.7. цього договору. Вказав, що платіж, здійснений 07 квітня 2021 року є визнанням боржником свого боргу, що перериває перебіг позовної давності, а тому відлік початку позовної давності починається саме 08 квітня 2021 р. Посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, а також на положення пункту 19 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, вказує, що строк позовної давності не було пропущено позивачем. З огляду на вказане, представник позивача вважає, що обставини, на які посилається відповідач у відзиві, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 16 лютого 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 360297280, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора MNV275НZ, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 21 750,00 грн, строком кредитування 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у межах дисконтного періоду в розмірі 0,88% від суми кредиту за кожен день користування ним. Згідно з п. 1.4.3. договору, у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п. 1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50% річних, що становить 1,70% в день від суми кредиту за кожен день користування ним (а.с.10-13, 15-20, 21, 22-23, 24-31, 32, 33-34). На підставі договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», додаткової угоди № 19 від 28 листопада 2019 року, додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року, додаткової угоди № 27 від 31 грудня 2021 року, додаткової угоди № 31 від 31 грудня 2022 року, додаткової угоди № 32 від 31 грудня 2023 року, якими було продовжено строк дії договору факторингу до 31 грудня 2024 року, а також реєстру прав вимоги № 132 від 04 травня 2021 року до вказаного договору, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №360297280 у розмірі 33\~793,73 грн (а.с. 35-51). 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року. В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишилися без змін. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №360297280 на загальну суму 53 932,31 грн (а.с. 52-62). На підставі договору факторингу № 14/06/24, укладеного 14 червня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал», і реєстру боржників до вказаного договору, ТОВ «Юніт Капітал» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором №360297280 на загальну суму 53 932,31 грн (а.с. 63-70). Згідно виписки з особового рахунка за кредитним договором №360297280 заборгованість [PERSON] станом на 06 січня 2025 року (включно) складає 53\~932, 31 грн, з яких: 20\~847,50 грн прострочене тіло, 33\~084,81 грн прострочені відсотки (а.с.73) Відповідно до ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639\~ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з вимогами ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Законом України\~«Про електронну\~комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3\~цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з абз. другим частини другої статті 639\~ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, що між сторонами договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок , зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договорами або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже припис, абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Встановлені фактичні обставини в справі свідчать про те, що за умовами укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і відповідачем кредитного договору №360297280 від 16 лютого 2021 року, дана фінансова установа надала позичальнику суму позики, а остання зобов`язалася повернути отримані кошти в повному обсязі у визначений договором строк кредитування 30 днів до 18 березня 2021 року (а.с.11-13). Таким чином, позикодавець відповідно до ст. 1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування 30 днів, тобто до 18 березня 2021 року, після закінчення строку дії договору в позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Відповідно до розрахунку позивача заборгованість [PERSON] за кредитним договором №360297280 від 16 лютого 2021 року становить 53\~932,31 грн і складається з: 20\~847,50 грн заборгованість за тілом кредиту, 33\~084,81 грн заборгованість за відсотками (а.с. 73). Досліджений судом розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитом включає період, який виходить за межі строку користування, а тому є безпідставним і задоволенню не підлягає. За умовами вказаного договору відповідач отримала позику в розмірі 21\~750,00 грн зі сплатою базової процентної ставки в розмірі 1,70% в день, а тому розмір відсотків, що підлягав би стягненню з відповідача в межах погодженого строку кредитування, становить 11\~092,50 грн (21750 грн х 1,70% х 30 днів). З розрахунку заборгованості (а.с. 71) вбачається, що [PERSON] сплатила на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в рахунок погашення заборгованості грошові кошти в загальному розмірі 22\~000,00 грн. Враховуючи викладене, оскільки відповідач умови вказаного кредитного договору належним чином не виконувала, право вимоги за цим договором перейшло до позивача, суд дійшов висновку, що відповідач мала сплати позивачу заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 842,50 грн, виходячи з розрахунку: 21\~750,00 грн (тіло кредиту) + 11\~092,50 грн (відсотки у межах строку кредитування) 22\~000,00 грн (кошти, сплачені в рахунок погашення заборгованості). Разом з цим, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Вирішуючи вказане клопотання суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом норм статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями фактами, які свідчать про порушення прав особи. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить про те, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. При цьому, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц. Судом встановлено, що в зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором відповідач повинна сплатити на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 10 842 гривні 50 копійок. Позовна давність у національній правовій системі не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Вказаний висновок відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року в справах № 911/3680/17 та № 911/3677/17. За умовами укладеного між [PERSON] і фінансовою установою кредитного договору строк виконання грошового зобов`язання настав 18 березня 2021 року. Отже, з цього часу в позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. 07 квітня 2021 року відбулося переривання перебігу позовної давності, у зв`язку із вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а саме здійсненням платежу в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. П роте, з даним позовом ТОВ «Юніт Капітал» звернулося до суду лише 22 січня 2025 року, тобто після спливу трирічного строку звернення до суду з урахуванням переривання перебігу позовної давності, в зв`язку з чим стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України. Доводи представника позивача з приводу того, що строк позовної давності пропущено не було, оскільки, починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, суд до уваги не приймає з огляду на таке. Так, пунктом 3 розділу ХІІ\~«Прикінцеві положення»\~ЦПК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Таким чином, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлена саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання позивачем відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого ЗУ № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який у подальшому було неодноразово продовжено та який діє на даний час. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Статтею 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. За приписами Рекомендацій, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам рекомендовано по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів), зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань, та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22 зазначила, що: «запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку». Введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться у прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання про поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2022 року в справі № 240/3771/21. Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання скарги. Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Зазначені висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц та від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду з позовами, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку звернення до суду з позовом та зазначити, з яких підстав подане заявником клопотання може бути задоволене. Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду з позовом у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з позовом, з поважних причин. Отже, відповідно до вказаного, сам лише факт встановлення в Україні карантину та запровадження воєнного стану в Україні не може бути безумовною підставою для поновлення строку або продовження відповідного процесуального строку звернення до суду із даним позовом без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду, та без надання відповідних доказів того, як саме вказані обставини вплинули на роботу позивача, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження. При зверненні до суду з позовом, позивач не подав клопотання і не зазначив про це у відповіді на відзив, щодо поновлення строків на звернення до суду з обґрунтуванням обставин, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення позивача, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. З огляду на зазначене, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення з даним позовом, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №360297280 від 16 лютого 2021 року задоволенню не підлягає. З огляду на те, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed