Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визначення часток у спільній сумісній власності. Обґрунтовуючи вимоги даного позову позивач вказує на те, що 29 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітнього [PERSON] ( [INFO] ) було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., корисною площею 50,5 кв.м. Договір купівлі-продажу №97-162М було посвідчено на Одеській універсальній біржі «Витязь» та зареєстровано в «Журналі реєстрації договорів об`єктів нерухомості», реєстраційний №97-162М від 29 жовтня 1997 року. Квартира стосовно якої було вчинено правочин складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 27,7 кв.м., загальною площею 51,9 кв.м., корисною площею 50,5 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту, яка додається. Право власності [PERSON] , [PERSON] на вищезазначену квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим № 462 в реєстраційній книзі 238 пр на сторінці 90, 31 жовтня 1997 року, що підтверджується відміткою про реєстрацію на договорі купівлі-продажу. 29 серпня 2024 року отримано довідку за вихідним №42728/04-04 з КП «БТІ» ОМР відповідно до якої право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на ім`я [PERSON] та ще на одну фізичну особу, тобто на [PERSON] . При укладенні договору сторони договору досягли всіх істотних умов договору, позивач передала відповідачам грошові кошти вартості квартири, відповідач прийняла грошові кошти, виселилась з вищевказаної квартири та передала покупцю у володіння та розпорядження. Однак, при зверненні до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою власника про видачу довідки про осіб зареєстрованих у зазначеній квартирі їй було відмовлено у видачі такої довідки, оскільки договір купівлі-продажу посвідчено на Одеській універсальній біржі «Витязь», а не посвідчено нотаріально. Окрім того, позивач у своїй заяві зазначає, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на кожного зі співвласників, тобто на [PERSON] та [PERSON] без визначення часток. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд прийшов до висновку про проведення розгляду даної справи за участю сторін. Позивач надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд їх задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач по справі [PERSON] , надав до суду заяву, якою позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та справу слухати за його відсутності. Відповідач по справі [PERSON] згідно відповіді ВАДР ГУ ДМС України знята з реєстраційного обліку у зв`язку із смертю [INFO] . Згідно відповіді з Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі спадкова справа щодо майна [PERSON] не заводилась. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітнього [PERSON] ( [INFO] ) було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., корисною площею 50,5 кв.м. Договір купівлі-продажу №97-162М було посвідчено на Одеській універсальній біржі «Витязь» та зареєстровано в «Журналі реєстрації договорів об`єктів нерухомості», реєстраційний №97-162М від 29 жовтня 1997 року. Квартира стосовно якої було вчинено правочин складається в цілому з двох житлових кімнат житловою площею 27,7 кв.м., загальною площею 51,9 кв.м., корисною площею 50,5 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту. Право власності [PERSON] , [PERSON] на вищезазначену квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим № 462 в реєстраційній книзі 238 пр на сторінці 90, 31 жовтня 1997 року, що підтверджується відміткою про реєстрацію на договорі купівлі-продажу. 29 серпня 2024 року отримано довідку за вихідним №42728/04-04 з КП «БТІ» ОМР відповідно до якої право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на ім`я [PERSON] та ще на одну фізичну особу, тобто на [PERSON] . [PERSON] під час укладення договору був неповнолітнім ( [INFO] ), що підтверджується копією свідоцтва про народження, та правочин від його імені було вчинено його матір`ю [PERSON] , яка на той час діяла як законний представник неповнолітнього, діяла в його інтересах та на користь неповнолітньої особи, яка набула право власності, а також вона діяла і в своїх інтересах. При укладенні договору купівлі-продажу покупцями [PERSON] , [PERSON] були виконані усі умови договору купівлі-продажу, було сплачено обумовлену договором купівлі-продажу суму за придбання квартири, отримані документи, зареєстровано право власності. Та одразу після укладення договору купівлі-продажу предмет договору квартира [ADDRESS] була передана продавцем покупцям, які одразу оселилися в ній проживати. При зверненні до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою власника про видачу довідки про осіб зареєстрованих у зазначеній квартирі їй було відмовлено у видачі такої довідки, оскільки договір купівлі-продажу посвідчено на Одеській універсальній біржі «Витязь», а не посвідчено нотаріально. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до законодавства, що діяло на момент укладення Договору купівлі-продажу №97-162М від 29 жовтня 1997 року, такий вид договору мав бути нотаріально посвідченим. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня. На підставі ч.4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Сторони домовились відносно усіх істотних умов договору купівлі-продажу, про предмет договору і ціну та відбулося повне виконання договору як з боку покупців, які здійснили оплату, так і з боку продавця, який прийняв оплату та передав у володіння і користування [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , тобто було виконано всі істотні умови договору купівлі-продажу. Однак, у біржовому договорі було зазначено, що він не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах технічної інвентаризації, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. З часу укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна продавець звільнила квартиру, а покупці поселились до квартири, зареєстрували договір в «ОМБТІ та РОН», здійснили реєстрацію місця проживання у квартирі, сплачували та продовжують сплачувати комунальні послуги та інші витрати за квартиру. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної будівлі, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Таким чином, правовідносини з приводу укладання договору купівлі-продажу у 1997 році повинні регулюватися відповідно до вимог ст.ст.47,227 ЦК України в редакції 1963 року, тобто договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Із позову вбачається, що власник квартири позбавлений можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, оскільки біржовий договір не посвідчено нотаріально. Відповідно ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення договору, громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом, тобто позивач внаслідок купівлі-продажу квартири набув право власності на вказану квартиру. Щодо визначення часток у праві власності, суд зазначає наступне. Згідно зі\~ст. 355 ЦК України\~зазначено, що\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).\~\~Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.\~\~Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.\~\~ Приписами ч. 2\~ст. 370 ЦК України\~визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо розміру часток не було, обставин, які свідчать про необхідність відступу від принципу рівності часток при визначенні їх розміру, судом не встановлено, тобто кожному співвласнику у праві спільної сумісної власності на вищевказану квартиру належить 1/2 частина, виходячи із засад рівності часток, суд вважає, що розмір часток у спільній сумісній власності є рівним, тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», суд вважає, що є підстави для визнання Договору купівлі-продажу укладений на Одеській універсальній біржі «Витязь» 29 жовтня 1997 року за №97-162М, дійсним. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. Оскільки позивач не наполягав на стягненні з відповідача судового збору, суд вважає можливим\~судові витрати у вигляді судового збору, сплачені позивачем при зверненні до суду, віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved