Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

Зміст позовних вимог У січні 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що в серпні 2018 року позивача викликали повісткою в Броварське ВП ГУНП в Київській області, де зі звинуваченнями заявили, що він намагався вбити свою колишню коханку [PERSON] . Було відкрито кримінальне провадження № 12018110130000718 щодо погрози убивства за заявою коханки. Позивача обурює, що колишня коханка досі вчиняє проти нього протиправні дії, більше того, саме вона в 2015-2025 роках системно зверталася в поліцію, прокуратуру та суди із заявами та позовами, що позивач погрожував її вбити, переслідує її та членів її родини та вчиняє ті чи інші дії кримінального характеру. Крім того, дана особа фігурує в ряді кримінальних справ, в яких, попри ухвали судів, відмовляється приймати участь, виїхавши за кордон, що вказує на її злочинні мотиви та небажання співпрацювати зі слідством. Кримінальне провадження № 12018110130000718 закривали в 2020 році, 2022 році та 2024 році через відсутність складу злочину, що не завадило представнику відповідачки подати апеляцію в Київський апеляційний суд, де в справі № 361/6603/24 позивач фігурує як обвинувачуваний. Без судового розгляду і процесу в суді першої інстанції, без вручення підозри та скерування справи до суду. Позивач стверджує, що неправомірними діями принижена його честь та гідність, ділова репутація, оскільки позивач має певну публічність, як представник громадської організації та політичної партії, а також заподіяна моральна шкода, яка виражається в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач багаторічно і багаторазово зводить на позивача брудні і нічим не підтверджені наклепи, з метою принизити його в очах суду та виставити злочинцем для правоохоронних органів. Позивач погано спить, переживає і хвилюється і досі, над очима появилися круги і почав набирати вагу у зв`язку із стресом. Позивач був змушений пояснювати своїм рідним, що ніяких протиправних дій проти відповідачки не робив, а це лише її помста. Незаконна спроба тиску на позивача слідчих [PERSON] і [PERSON] із залякуваннями, що його посадять, і інкримінування йому, невідомо чого, нанесли позивачу моральну травму і він відчуває загрозу з боку поліції. Незаконні дії представника відповідача, адвоката Хайнака, призвели в рамках цієї справи, до дій кримінального характеру, позбавлення позивача права на захист і попрало його права як громадянина, так і людини, вплинувши на його емоційний і фізичний стан, що проявляється і досі. Повідомлення учасників про розгляд справи Позивач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом надсилання копії ухвали про відкриття провадження у справі та судової повістки на адресу, яка вказана ним у позовній заяві, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи (№ 0610238124991). Відповідачка повідомлялася про розгляд справи належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження, судової повістки та копії позовної заяви на адресу її зареєстрованого місця проживання ( [ADDRESS] ), проте поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням про розгляд справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України). Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04). Суд враховує, що розумні строки судового розгляду є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а невиправдано тривалий розгляд справи, без достатніх на те підстав, призводить до перебування сторін у стан правової невизначеності. У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи, заяв та клопотань не надходило, а їх неявка згідно з вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Фактичні обставини справи, встановлені судом З листа Броварської окружної прокуратури 01.08.2024 № 52-6801 вих-24 вбачається, що в провадженні СД Броварського РУП ГУ НП у Київській області перебувало кримінальне провадження № 12018110130000718 від 14.02.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України за фактом того, що 13.02.2018 до Броварського РУП надійшла ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області за скаргою [PERSON] про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР (ЄО 3712). За результатами досудового розслідування 18.08.2022 дізнавачем СД Броварського РУП ГУ НП у Київській області [PERSON]. прийнято рішення про закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КГІК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Перевіркою законності рішення про закриття кримінального провадження встановлено, що його прийнято передчасно, з порушенням вимог ст. 2, 9, 38, 40 КПК України, зокрема слідчий не провів належної повної та всебічної перевірки всіх обставин справи, які впливають на правильність прийняття рішення. 17.06.2024 скасовано рішення про закриття вищевказаного кримінального провадження, досудове розслідування відновлено. 05.07.2024 процесуальним керівником у кримінальному провадженні №1201811013000718 від 14.02.2018 за ч. 1 ст. 129 КК України до Броварського міськрайонного суду Київської області скеровано клопотанням про закриття вказаного провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2024 вищевказане клопотання прокурора задоволено та кримінальне провадження №1201811013000718 від 14.02.2018 закрито на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Окрім того, у провадженні СВ Броварського РУП ГУ НП у Київській області перебувало кримінальне провадження №12020110130002185 від 07.08.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України. Досудове розслідування розпочато на підставі ухвали Броварського міськрайонного суду про внесення відомостей до ЄРДР від 28.07.2020 справа № 361/4943/20. Зі змісту ухвали суду вбачається, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №1201811013000718 від 14.02.2018 за ч. 1 ст. 129 КК України, [PERSON] завідомо неправдиво повідомлено про вчинення злочину [PERSON] , а саме: здійснення погрози фізичної розправи над [PERSON] , її близькими, а також погрози вбивством. За результатами досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні старшим слідчим СВ Броварського РУП ГУ НП в Київській області Адамчуком Д.В. 22.07.2024 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. У матеріалах справи міститься ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2021 у справі № 361/4560/21, якою постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020110130002185 від 07 серпня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 383 КК України, прийняту заступником начальника СВ Броварського РУП ГУНП в Київській області капітаном поліції Білько В.П., скасовано. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] викликали до Броварського ВП ГУ НП у Київській області 23.08.2018 та 27.08.2018 для участі у допиті та інших слідчих діях, які будуть проходити у рамках кримінального провадження № 1201811013000718. В апеляційній скарзі адвоката Хайнака Т.Л. в інтересах [PERSON] на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2024 у справі № 361/6603/24 вказується, що між [PERSON] і [PERSON] існували стосунки, які завершилися їх розірванням. [PERSON] , будучи ініціатором конфлікту, почав погрожувати [PERSON] і його погрози нею сприймалися як реальні. У заяві про злочин в порядку ст. 214 КПК України, підписаній адвокатом Хайнаком Т.Л. в інтересах [PERSON] від 29.01.2018, зазначається, що з 2013 року [PERSON] зустрічалась з [PERSON] . У 2016 році дані особи припинили свої стосунки, після чого зі сторони [PERSON] почали постійно надходити погрози фізичної розправи над [PERSON] та її близькими, а також погрози вбивством. У клопотанні в порядку ст. 220 КПК України, підписаному адвокатом Хайнаком Т.Л. в інтересах [PERSON] , до Броварської місцевої прокуратури від 03.06.2019 зазначається, що "з матеріалів кримінального провадження вбачається, що [PERSON] , погрожуючи фізичним насильством, а саме вбивством з метою передачі йому чужого майна, а саме грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 250 600 грн за курсом НБУ станом на листопад 2016 року". Також в матеріалах справи містяться копії постанови від 18.08.2022 про закриття кримінального провадження № 1201811013000718 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та скарга адвоката Хайнака Т.Л. в інтересах [PERSON] до Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2019. Норми права та мотиви суду Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 цієї статі. Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1-3 ст.12 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У позовній заяві позивач вказує на завдання йому моральної шкоди у зв`язку з системним зверненням відповідачки в поліцію, прокуратуру та суди із заявами та позовами, що позивач погрожував її вбити, переслідує її та членів її родини та вчиняє ті чи інші дії кримінального характеру. Позивач стверджує, що такі дії відповідачки принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»). Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У разі звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам необхідно враховувати висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Водночас наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і звернення було викликане не наміром виконати свій громадянський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Отже, заяви відповідачки до правоохоронних органів та суду з приводу незаконних, на її думку, дій щодо неї та її близьких підлягають перевірці уповноваженими на це законом посадовими особами та є реалізацією, передбаченого статтею 40 Конституції України права, а не поширенням недостовірної інформації. Водночас позивач не довів, що зазначена заява до правоохоронного органу мотивована цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності та ділової репутації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 649/415/16-ц (провадження № 61-8404св18), від 19 червня 2019 року у справі № 151/95/16 (провадження № 61-18894св18), від 19 червня 2019 року у справі № 756/4814/16 (провадження № 61-20815св18), від 3 липня 2019 року у справі № 298/890/15-ц, (провадження № 61-13656св18) Слід зауважити, що особу, яка заявляє або повідомляє про кримінальне правопорушення, уповноважена службова особа органу (підрозділу) поліції або інший поліцейський попереджає про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, передбачену статтею 383 Кримінального кодексу України. Отже, звернення відповідачки особисто, як і через своїх представників, із заявами про вчинення кримінального правопорушення або клопотаннями чи скаргами, в рамках розгляду вказаних заяв, не є способом поширення недостовірної інформації, як і не є приниженням честі, гідності та ділової репутації, а завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення може бути підставою для притягнення особи, яка таке повідомлення здійснила, до кримінальної відповідальності за статтею 383 КК України. Слід зауважити, щопозивачем не заявлено вимогу про спростування недостовірної інформації, а зазначається про завдану моральну шкоду, у зв`язку з приниженням його честі, гідності та ділової репутації, проте доказів того, що дії відповідача є цілеспрямованими на приниження його честі, гідності та ділової репутації не надав, як і доказів того, що він був підозрюваним у кримінальному провадженні №1201811013000718 матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, вини останнього в її заподіянні та причинного зв`язку між протиправністю діяння та шкодою. У постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 463/2517/22 Верховний Суд вказав, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 925/1478/16, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Отже, наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою підлягає доведенню позивачем в загальному порядку. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що внаслідок подання відповідачем заяви до правоохоронних органів, позивач зазнав душевних страждань чи відбулося приниження його честі та гідності, а також ділової репутації,та, як наслідок, і наявність причинного зв`язку між протиправністю діяння відповідача та шкодою. За вказаних обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн не підлягають задоволенню. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судові витрати покладаються на позивача в повному обсязі

Outcome: dismissed