Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в період з 28.01.2006 року по 29.09.2015 року. Від шлюбу вони мають спільних дітей - позивача [PERSON] , [INFO] , та позивача [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2015 року у справі № 755/16339/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 24.02.2024 року у с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області на вул. Князя Святослава відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу ВАЗ 21074, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . За фактом ДТП було розпочато кримінальне провадження № 12024110000000147. Внаслідок ДТП [PERSON] та [PERSON] померли. Постановою прокурора від 22.04.2024 року встановлено, що ДТП настало з вини [PERSON] , однак у зв`язку з його смертю, кримінальне провадження № 12024110000000147 було закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України. На момент вчинення ДТП [PERSON] не мав чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, однак мав правовий статус учасника бойових дій. У зв`язку з цим відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого [PERSON] внаслідок протиправних дій [PERSON] , здійснювалося відповідачем МТСБУ. Відповідачем МТСБУ 15.05.2024 року здійснено страхову виплату у розмірі 255 600 грн. 00 коп., яка розподіляється рівними частинами на осіб, визначених у ст. 1200 ЦК України, лише на користь матері загиблого [PERSON] - відповідача [PERSON] . Крім того, МТСБУ повідомило, що відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого, та відшкодування витрат на поховання у встановленому законом порядку та розмірі не здійснювалося. З урахуванням цього, з викладених у позовній заяві підстав, позивачі просили стягнути з [PERSON] їх частки у страховій виплаті на суму 255 600 грн. 00 коп., кожна з яких становить 85 200 грн. 00 коп., а також стягнути з МТСБУ їх частки у страховому відшкодуванні моральної шкоди, завданої смертю потерпілого, по 21 466 грн. 65 коп. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 21.01.2025 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на подачу заяв по суті справи. 22.01.2025 року від відповідача МТСБУ надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 77-87), в якому висловлено заперечення проти заявлених позовних вимог. Заперечення МТСБУ були мотивовані тим, що стороною позивача не доведено наявність у померлого [PERSON] , який був винуватцем ДТП, правового статусу учасника бойових дій, а відповідно не доведено наявність обов`язку МТСБУ зі здійснення страхового відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого [PERSON] 04.02.2025 року на виконання вимог ухвали суду від 21.01.2025 року від Міністерства у справах ветеранів надійшло пояснення (а.с. 113-116), в якому зазначено, що померлий [PERSON] з 31.10.2023 року мав правовий статус учасника бойових дій. 12.03.2025 року від сторони позивача надійшло клопотання (а.с. 133-139), в якому зазначено, що після відкриття провадження у справі МТСБУ перерахувало на користь позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 64 400 грн. в якості страхового відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого [PERSON] . Тим самим відповідач МТСБУ після відкриття провадження у справі фактично задовольнило позовні вимоги позивачів у відповідній частині. У зв`язку з цим позивачі не наполягають на задоволенні позовних вимог, пред`явлених до відповідача МТСБУ, та підтримують позовні вимоги, пред`явлені до відповідача [PERSON] . Крім того, позивачами у клопотанні зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України вони наполягають на стягненні з відповідача МТСБУ витрат на сплату судового збору та професійну правничу допомогу, докази на понесення яких будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Крім того, 12.03.2025 року від сторони позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 140-144), в якій позивачі з урахуванням отриманого від МТСБУ страхового відшкодування моральної шкоди просили стягнути з відповідача [PERSON] їх частки у страховому відшкодуванні по 74 466 грн. 66 коп. на кожного. 18.03.2025 року від відповідача МТСБУ надійшло клопотання, в якому МТСБУ підтвердило факт здійснення страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 64 400 грн. 00 коп. на користь позивача [PERSON] . У зв`язку з цим відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог до МТСБУ. Ухвалою суду від 07.04.2025 року провадження у справі в частині позовних вимог до МТСБУ було закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, продовжено судовий розгляд в частині вимог до [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] , його законний представник [PERSON] , позивач [PERSON] , їх представник [PERSON] не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення, будь-яких додаткових заяв, клопотань до суду не надходило. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення, а також про зміну позовних вимог. Про причини неявки [PERSON] не повідомила, будь-яких заяв, клопотань від неї не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, враховуючи подані ними клопотання про проведення судового розгляду за їх відсутності, враховуючи відсутність клопотань про відкладення судового засідання, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності сторін по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені у статті 1166 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З наведеного вбачається, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: протиправне діяння, шкода, причинно-наслідковий зв`язок між ними, а також вина особи у вчиненому діянні. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України предмет доказування становить: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди, яка в силу положень ч. 2 ст. 1166 ЦК України презюмується. Саме тому у деліктних правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Одним з різновидів цивільно-правової відповідальності за відсутності вини особи, яка своєю поведінкою заподіяла шкоди, є відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, що врегульовується положеннями ст. 1187 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З наведеного також вбачається, що діяльність з експлуатації транспортного засобу є діяльністю, що пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. У зв`язку з цим завдання шкоди (майнової та моральної), внаслідок використання транспортного засобу, зумовлює виникнення цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 1187 ЦК України. З постанови прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону від 22.04.2024 року (а.с. 25-29) судом встановлено, що 24.02.2024 року, близько о 21 год. 10 хв., водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухався біля буд. 212 по вул. Князя Святослава в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, у ході чого змінив напрямок руху та здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, перетнувши суцільну лінію дорожньої розмітки, здійснивши зіткнення з автомобілем ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою прокурора констатовано факт порушення [PERSON] вимог пп. (а) п. 2.9, пп. (а), (б), (д) п. 10.1 та розділу 34 (1.1) ПДР України, а також констатовано, що порушення цих вимог ПДР України призвело до смерті [PERSON] , що також підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.05.2024 року (а.с. 30). Внаслідок ДТП загинув і сам [PERSON] . У зв`язку з цим постановою прокурора відповідальне кримінальне провадження було закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, допустив протиправну поведінку у виді порушення вимог ПДР України, що спричинило заподіяння шкоди, а відповідно виникнення деліктного зобов`язання. Виконання обов`язку у деліктному зобов`язанні з відшкодування шкоди, завданої власником наземного транспортного засобу, має законодавчо визначену специфіку. Вказана специфіка передбачена приписами ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі по тексту Закон № 1961-IV від 01.07.2004 року, що був чинним на момент настання страхового випадку (24.02.2024 року). Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 5, 6 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 22 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Аналіз викладених приписів чинного законодавства дає можливість зробити висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього (Постанова ВП ВС від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц). Крім того, у Постанові ВП ВС від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 було зазначено, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. З перевірки чинності полісу внутрішнього страхування (а.с. 31) судом встановлено, що відповідальність [PERSON] , як власника транспортного засобу ВАЗ, номерний знак [NUMBER] , не була застрахована у встановленому законом порядку. Разом з тим, з пояснень Міністерства у справах ветеранів України (а.с. 113), що надані на виконання вимог ухвали суду від 21.01.2025 року, а також листа Міністерства у справах ветеранів України № 4-06/570 від 07.01.2025 року, що був долучений до справи МТСБУ, судом встановлено, що станом на 24.02.2024 року, тобто на момент настання страхового випадку, [PERSON] мав правовий статус учасника бойових дій. Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до п. 39.1 ст. 39 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до пп. г п. 41.1 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону. Таким чином, у разі заподіяння шкоди власником наземного транспортного засобу, який має правовий статус учасника бойових дій, відшкодування оціненої у встановленому законом порядку такої шкоди здійснюється МТСБУ. З урахуванням вищевикладеного, суб`єктом, на якого покладається обов`язок зі здійснення відшкодування шкоди, завданої [PERSON] , є МТСБУ в межах затверджених законом страхових сум. У зв`язку з цим в межах встановлених страхових сум МТСБУ у порядку ст. 23, 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року мало обов`язок здійснити страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого [PERSON] . Тобто, здійснити відшкодування: 1) шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами; 2) моральної шкоди, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим); 3) витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.09.2006 року (а.с. 14), серії [NUMBER] від 12.07.2011 року (а.с. 16) судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , та позивач [PERSON] , [INFO] , були рідними дітьми загиблого [PERSON] . На момент настання страхового випадку позивачі були неповнолітніми, а отже в силу приписів сімейного законодавства та ч. 1 ст. 1200 ЦК України, мали право на одержання утримання від [PERSON] . У зв`язку з цим відповідно до ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року позивачі мають право на отримання від МТСБУ відшкодування шкоди, заподіяної смертю [PERSON] ; на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю [PERSON] ; на відшкодування витрат на поховання та спорудження пам`ятника, у разі понесення таких витрат та надання відповідних документів. Позивачами не порушується питання про відшкодування витрат на поховання та спорудження пам`ятника. Крім того, з листів МТСБУ від 10.06.2024 року (а.с. 36), від 02.07.2024 року (а.с. 38), від 07.08.2024 року (а.с. 43) судом встановлено, що відповідач [PERSON] , яка приходилася матір`ю померлому [PERSON] , також отримала право на страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, відповідно до ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року. Відповідачем [PERSON] отримано від МТСБУ страхове відшкодування у розмірі 255 600 грн. 00 коп. як відшкодування шкоди, заподіяної смертю [PERSON] (п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року). Виплата страхового відшкодування на підставі п. 27.3, 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року відповідачу [PERSON] не здійснювалася. Таким чином, судом підтверджено, що відповідач [PERSON] у повному обсязі отримала страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю [PERSON] , яке рівними частками мало бути поділено між нею та позивачами, тобто по 85 200 грн. 00 коп. У зв`язку з цим судом підтверджено правомірність та обґрунтованість вимог позивачів на частину грошових коштів, отриманих відповідачем в якості страхового відшкодування. З наказу МТСБУ № 3.1/6722 від 10.03.2025 року, виписки по картці (а.с. 138) судом встановлено, що МТСБУ виплатило на користь позивача [PERSON] 64 400 грн. 00 коп. в якості страхового відшкодування моральної шкоди, завданої смертю [PERSON] відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року. Вказана сума страхового відшкодування розрахована відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року та в межах ліміту відповідальності МТСБУ. Разом з тим, вказане страхове відшкодування так само має бути порівну розділено між позивачами та відповідачем. Оскільки відповідач [PERSON] отримала від МТСБУ страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю [PERSON] , на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року, частина з якого має бути повернута позивачам в рівних частинах, а позивачем [PERSON] отримало від МТСБУ страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю [PERSON] , на підставі п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року, частина з якого належить також відповідачу [PERSON] , то суд проводить відповідний взаєморозрахунок. У зв`язку з цим відповідачем [PERSON] має бути повернуто на користь позивачів по 74 466 грн. 66 коп. на кожного. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на професійну правничу допомогу (20 500 грн. 00 коп.), які першочергово було порівну розділено між відповідачем [PERSON] та відповідачем МТСБУ. Разом з тим, ухвалою суду від 07.04.2025 року провадження в частині вимог до МТСБУ було закрито, а питання відшкодування судових витрат у зв`язку з закриттям провадження було відкладено на п`ять днів після ухвалення остаточного рішення. Враховуючи, що за результатами часткового закриття провадження, зміни позовних вимог судовий розгляд здійснювався лише в частині вимог до відповідача [PERSON] , то суд здійснює розподіл витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 250 грн. 00 коп. Стороною відповідача судових витрат не заявлено. Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем [PERSON] не подано заперечень щодо обгрунтованості та співмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що позивачами отримано правової допомоги у загальному розмірі на 10 250 грн. 00 коп. та повністю оплачено послуги адвоката. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у повному розмірі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved