Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до свого брата [PERSON] та сестри [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частки земельних ділянок загальною площею 1,74 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Зарічанської сільської ради Володимирського району Волинської області, що належали його батькові [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що спадщина по смерті батька була прийнята ним, братом та сестрою у рівних частках, тобто по третині кожному. До складу спадщини належать земельні ділянки загальною площею 1,74 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Зарічанської сільської ради Володимирського району Волинської області, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ № 025631, оригінал якого було втрачено. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно, вказав на можливість вирішення цього спору виключно в судовому порядку. Ухвалою від 10.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Позивач у підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, подали заяву про визнання позову з проханням розгляд справи проводити за їх відсутності. Враховуючи те, що учасники справи в підготовче засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити за результатами підготовчого провадження. Суд, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із фактичних даних, які містяться в матеріалах справи, правовідносини щодо набуття права власності на спадкове майно виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року та продовжують існувати у даний момент. У відповідності до п.п.4 та Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За таких умов, при розгляді даного спору суд опирається на норми законодавства, які діяли як до 01 січня 2004 року, так і на даний час, залежно від часу виникнення та існування відповідних правовідносин. У відповідності до ст.ст.524, 525 ЦК УРСР (1963 року), які діяли на момент смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. На підставі ч.1 ст.549 УРСР (1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Що стосується даного випадку, в судовому засіданні встановлені наступні факти. Згідно копії державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ № 025631, [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 1,74 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Зарічанської сільської ради Володимирського району Волинської області. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] стверджується те, що [PERSON] помер [INFO] . Витребувані матеріали спадкової справи по смерті [PERSON] стверджують про те, що заповіту за життя він не залишив. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] підтверджується факт, що позивач [PERSON] є сином тепер покійного [PERSON] , а отже його спадкоємцем першої черги за законом. В той же час даним документом стверджується, що на день смерті батька позивач був неповнолітнім, а отже в силу ч.4 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки не відмовився від неї в порядку ч.ч.2-4 ст.1273 ЦК України. Аналогічне стосується також відповідачів у справі. Згідно довідки Зарічанської сільської ради № 25 від 01.08.2013 за померлим [PERSON] рахується земельна ділянка. Заповіт від його імені не посвідчувався. Спадщину з дня смерті [PERSON] прийняли його діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які проживали і були зареєстровані з батьком на день його смерті, обробляють земельну ділянку, мають на руках державний акт. Відповідно до листа державного нотаріуса Володимирської державної нотаріальної контори № 440/01-16 від 08.05.2023 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частки земельної ділянки за законом після померлого його батька у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на земельну ділянку. Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). У відповідності до ст.346 ЦК України, смерть власника є однією з підстав припинення права власності. Право позивача, як спадкоємця на спадкове майно, підлягає захисту в судовому порядку, оскільки після смерті спадкодавця [PERSON] не залишилося оригіналу правовстановлюючого документа на це майно, що є перешкодою позивачу в нотаріальному оформленні спадщини. Таким чином вимога позивача про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом ґрунтується на законі, та підлягає до задоволення. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.524-525, 529, 548-549 ЦК Української РСР (1963 року - в редакціях часу правовідносин, на момент їх виникнення та існування), ст.ст.15, 328, 392, 1217-1218, п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України,

Outcome: approved