Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із вказаним позовом в якому просить розірвати договір оренди землі від 30 квітня 2014 року, площею 6,8836 га, кадастровий номер 6520688400:02:001:0028, укладений між [PERSON] та Фермерським господарством «ЮКОС І К», зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 5549380 від 30.04.2014 року. В обґрунтування позову представник позивача зазначила такі доводи та обґрунтування. Позивачка, [PERSON] , є власницею земельної ділянки площею 6,8836 га, розташованої на території Шляхівської селищної ради Бериславського району Херсонської області. Право власності підтверджується державним актом від 11 липня 2002 року та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 30 квітня 2014 року між позивачкою та фермерським господарством «ЮКОС І К» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. 23 грудня 2019 року сторони уклали додаткову угоду, якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2030 року. Договір та додаткова угода зареєстровані у встановленому законом порядку. Відповідно до умов договору, орендна плата становить 12 303,28 грн на рік (після вирахування податків) і має сплачуватися орендарем щороку в листопаді-грудні. У разі прострочення передбачено нарахування пені у розмірі 0,1% за кожен день несплати. Незважаючи на чіткі зобов`язання, відповідач не сплатив орендну плату за 2022 та 2023 роки. Станом на 02 жовтня 2024 року у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків відсутні будь-які дані про надходження орендної плати від відповідача на користь позивачки. Це свідчить про систематичне невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Невиплата орендної плати позбавила позивачку єдиного стабільного джерела доходу, на яке вона розраховувала при передачі земельної ділянки в оренду. Відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, істотним порушенням договору є таке порушення, що позбавляє сторону того, на що вона обґрунтовано розраховувала при його укладенні. Позивачка неодноразово намагалася зв`язатися з відповідачем для вирішення ситуації щодо заборгованості, однак жодної відповіді не отримала. Дзвінки залишаються без відповіді, причини несплати не повідомляються, орендна плата не надходить, що змушує звертатися до суду. Окрім того, за відкритими джерелами стало відомо, що керівник фермерського господарства Ляшко Петро Васильович є обвинуваченим у кримінальному провадженні щодо пособництва державі-агресору. Відомості про це містяться у справі №954/599/24, а також на сайті «Миротворець» та в повідомленні про підозру. Це підриває довіру до належного виконання зобов`язань орендарем. Також позивачкою було отримано відповідь від Бериславської міської військової адміністрації, в якій зазначено, що відсутні дані про здійснення відповідачем будь-якої господарської діяльності на спірній земельній ділянці. З огляду на вищезазначене, систематична несплата орендної плати є підставою для дострокового розірвання договору оренди землі відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі», пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України та частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. Сума заборгованості з орендної плати за 20222023 роки становить 20 313,85 грн, а нарахована пеня відповідно до умов договору 9 666,47 грн. Правові висновки щодо можливості розірвання договору оренди у випадках систематичної несплати орендної плати вже надані Верховним Судом України, зокрема, у постановах Великої Палати від 27.11.2018 року (справа №912/1385/17) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року (справа №183/262/17). Суд прямо вказує, що систематична несплата або неналежне виконання умов договору є підставою для його розірвання. Оскільки відповідач також не скористався передбаченим законом правом внести кошти на депозит нотаріуса (стаття 537 Цивільного кодексу України), це ще раз підтверджує відсутність належного виконання ним своїх обов`язків. Усі ці обставини вказують на наявність істотного порушення договору з боку відповідача, що унеможливлює досягнення позивачкою мети договору та є підставою для його розірвання в судовому порядку. Таким чином, систематична несплата орендної плати, невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням та відсутність будь-яких дій з боку відповідача щодо виконання договору свідчать про істотне порушення умов оренди, що є підставою для розірвання договору. 12 березня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив, у якому зазначено, що земельна ділянка, оренда якої є предметом спору, розташована на території, яка віднесена до зони можливих бойових дій та частково перебувала в умовах тимчасової окупації. Представник відповідача вказує, що з лютого 2022 року земельна ділянка є замінованою, що унеможливлює її фактичне використання за цільовим призначенням. На підтвердження цього надано копії звернень до ДСНС із проханням про розмінування та відповідь про неможливість проведення таких робіт станом на теперішній час. У зв`язку з цим відповідач посилається на частину шосту статті 762 ЦК України, відповідно до якої наймач звільняється від обов`язку сплачувати орендну плату за період, протягом якого він не міг користуватися майном через обставини, за які не несе відповідальності. Також вказано на правові висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми у справах, що стосуються неможливості користування майном унаслідок бойових дій. Окрім того, представник відповідача зазначив, що в умовах дії воєнного стану, який триває з 24 лютого 2022 року, на території України об`єктивно діють форс-мажорні обставини, які підтверджуються позицією Торгово-промислової палати України. У зв`язку з цим відповідач вважає, що невиконання умов договору оренди з його боку є наслідком непереборної сили, а не злісного ухилення від зобов`язань. Також відповідач звернув увагу на те, що в низці випадків орендна плата могла бути сплачена авансом за увесь строк дії договору одразу після його укладення, однак підтвердити це документально на цей час неможливо через небезпечну ситуацію у м. Бериславі, де розташоване господарство. У зв`язку з цим він просить надати додатковий строк для подання відповідних доказів відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 83 ЦПК України. Також представник відповідача вважає, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, адже розірвання договору є крайньою мірою відповідальності, яка має застосовуватися лише у випадку, коли відновлення порушеного права іншим способом є неможливим або недоцільним. Натомість позивач не довів, що інші способи захисту, зокрема стягнення заборгованості, є неефективними. 16 березня 2025 року представником позивача подано письмову відповідь на відзив, у якій повністю заперечується правова позиція відповідача щодо наявності підстав для звільнення його від сплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки, що є предметом розгляду у даній справі. У відповіді зазначено, що, на думку відповідача, він звільняється від зобов`язання сплачувати орендну плату за договором оренди земельної ділянки у зв`язку з неможливістю використання землі, обумовленою дією обставин, які начебто є форс-мажорними. Як правову підставу відповідач посилається на частину шосту статті 762 Цивільного кодексу України, згідно з якою наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Представник позивача зазначає, що тлумачення відповідачем зазначеної норми є помилковим і не враховує усталеної практики Верховного Суду. Зокрема, відповідно до правових висновків, викладених у численних постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постановах у справах № 910/7495/16, № 905/1601/17, № 904/3886/21, № 910/8580/22, № 912/750/22, № 916/1788/22 та інших, для застосування положень частини шостої статті 762 Цивільного кодексу\~України необхідним є встановлення факту об`єктивної та повної неможливості використання орендованого майна, яка має бути належним чином підтверджена доказами, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між обставинами, на які посилається орендар, та самим фактом неможливості використання майна. У відповіді наголошується, що сам факт запровадження в Україні воєнного стану або включення відповідної території до переліку можливих бойових дій не є достатнім доказом того, що земельна ділянка, яка є предметом оренди, фактично не могла бути використана. Відповідач не довів, що він був позбавлений доступу до ділянки, не надав доказів про наявність вибухонебезпечних предметів на ній або про проведення відповідних обстежень з боку компетентних органів. Крім того, представник позивача вказує, що лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, на який посилається відповідач, є загальним офіційним документом, що не містить ідентифікації конкретного договору та не може вважатися сертифікатом про форс-мажорні обставини у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідач не надав до матеріалів справи сертифікату, виданого Торгово-промисловою палатою саме на підтвердження форс-мажорних обставин щодо договору оренди, який є предметом спору. Таким чином, наявність форс-мажору не доведена належними і допустимими доказами. У відповіді також наведено фактичні дані, які свідчать про можливість здійснення сільськогосподарської діяльності у відповідний період у Херсонській області, зокрема на правобережжі, що підтверджується офіційною інформацією Херсонської обласної військової адміністрації та публікаціями в офіційних джерелах. Так, аграрні підприємства відновлювали свою діяльність, збирали врожай, отримували техніку, бюджетні субсидії та гранти, включаючи підтримку на розмінування полів. У відповідь додано копію публікації та офіційного повідомлення ХОВА, що ілюструє масштаби відновлення агросектору у 2024 році. Це, на думку представника позивача, свідчить про відсутність об`єктивної неможливості обробки орендованої земельної ділянки. Окремо наголошено на тому, що у 2022 році позивачці було відомо про факт обробітку відповідачем орендованої земельної ділянки та збирання врожаю, що спростовує заяви відповідача про повну втрату доступу до землі. У відповіді також вказано, що відповідач не повідомляв позивачку про будь-які обставини непереборної сили, не звертався до неї із заявами чи повідомленнями щодо неможливості використання земельної ділянки, що свідчить про відсутність добросовісної поведінки у рамках виконання договору. Представником позивача також обґрунтовано правомірність обраного способу захисту розірвання договору оренди землі у зв`язку з істотним порушенням умов договору, а саме систематичною несплатою орендної плати. Як зазначено у відповіді, орендна плата не сплачувалась упродовж 2022, 2023 та 2024 років, що становить істотне порушення зобов`язання, відповідно до положень статей 526, 611, 629, 651 Цивільного кодексу України, статті 141 Земельного кодексу України, та статті 32 Закону України «Про оренду землі». При цьому отримання орендної плати є єдиною метою позивачки як орендодавця, тому її ненадходження істотно позбавляє її того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правильність обраного способу захисту підтверджується також правовими висновками, сформульованими у постановах Верховного Суду, зокрема у справах № 183/262/17, № 912/1385/17, № 689/1101/18, № 573/1833/20, № 341/609/20, № 357/15284/18, № 357/452/21 та інших, у яких вказано, що систематична несплата орендної плати, навіть за відсутності повного невиконання, є підставою для розірвання договору оренди землі. Заперечення на позов не надійшов. У судовому засіданні представник позивача Андріяшева І.М. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зазначила, що договір оренди земельної ділянки укладено між сторонами ще у 2014 році, строк дії продовжено до 2030 року, однак орендна плата не сплачувалась відповідачем за 2022, 2023 та 2024 роки. Представник наголосила, що орендна плата є єдиним джерелом доходу позивачки, яка внаслідок дій відповідача фактично позбавлена очікуваного результату від договору. Вказала, що посилання відповідача на неможливість користування земельною ділянкою є безпідставними, оскільки відсутні належні докази замінування ділянки або фактичної втрати доступу до неї. Натомість, з відкритих джерел, у тому числі з повідомлень Херсонської обласної військової адміністрації, вбачається, що більшість аграріїв регіону відновили діяльність навіть на деокупованих територіях. Крім того, позивачці достеменно відомо, що у 2022 році відповідач обробляв земельну ділянку та збирав врожай. Також представник вказала, що відповідач не звертався до позивачки з будь-якими повідомленнями про форс-мажорні обставини, не надавав сертифіката ТПП України щодо дії таких обставин, не скористався правом перерахувати орендну плату на депозит нотаріуса. Відтак, відповідальність за порушення зобов`язань має наставати. З урахуванням вказаного, систематична несплата орендної плати є істотним порушенням умов договору, що відповідно до чинного законодавства та практики Верховного Суду є достатньою підставою для його розірвання. У судовому засіданні представник відповідача Дудченко В.М. проти задоволення позову заперечив, пояснив, що з 24 лютого 2022 року на території, де розташована спірна земельна ділянка, тривають бойові дії, діє воєнний стан, а сама ділянка зазнала мінування. Через це, на його думку, господарство об`єктивно не мало можливості використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. Послався на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року, в якому йдеться про наявність форс-мажорних обставин для суб`єктів господарювання, та на положення частини шостої статті 762 ЦК України, яка дозволяє звільнити наймача від обов`язку сплати орендної плати у разі неможливості користування майном не з його вини. Також зазначив, що документи, які могли б підтвердити сплату орендної плати або інші обставини справи, наразі неможливо витребувати через загрозу життю працівників господарства, оскільки офіс фермерського господарства розташований у зоні підвищеної небезпеки. У зв`язку з цим просив надати додатковий строк для подання доказів відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 83 ЦПК України. Крім того, звернув увагу на те, що розірвання договору є крайньою формою відповідальності і має застосовуватися лише у разі, коли інші способи захисту є неефективними. На думку представника відповідача, позивачка могла звернутися з вимогою про стягнення заборгованості, а не про розірвання договору. Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені учасниками доводи суд дійшов таких висновків. Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії IV-ХС № 003961, [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 6520688400:02:001:0028, загальною площею 6,8836 га, розташованої на території Шляхівської селищної ради Бериславського району, Херсонської області. Відповідно до договору оренди землі, зареєстрованого 30.04.2014 № 5549380, між [PERSON] та ФГ «ЮКОС І К» було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, за яким [PERSON] передала її в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з додатковою угодою від 23.12.2019, строк дії договору оренди було продовжено до 31.12.2030 року. Орендна плата була встановлена у фіксованому розмірі 12 303,28 грн на рік, за вирахуванням податків. У договорі також передбачено, що розмір орендної плати щорічно коригується з урахуванням коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до листа Держгеокадастру від 12.01.2024 № 6-28-0.222-600/2-24, коефіцієнт індексації за 2022 рік становив 1,0, а за 2023 рік 1,051. Таким чином, орендна плата за роками склала: 2022 рік 12 303,56 грн; 2023 рік 12 931,04 грн. Загальна сума орендної плати за 20222023 роки становить 25 234,60 грн. Після вирахування податків (ПДФО і військовий збір) у сумі 4 920,75 грн, заборгованість відповідача перед позивачкою становить 20 313,85 грн. Розрахунки, відповідно до договору, мали здійснюватися у листопаді-грудні кожного року. Порушення строків внесення орендної плати встановлено за обидва роки. Згідно з умовами договору, за кожен день прострочення передбачено пеню у розмірі 0,1% від суми несплаченої орендної плати. Станом на 24.10.2024: за 2022 рік пеня становить 8 154,90 грн (12,30 грн/день ? 663 дні прострочення); за 2023 рік пеня становить 3 853,14 грн (12,93 грн/день ? 298 днів прострочення). Загальна сума пені 12 008,04 грн. Після вирахування податків (ПДФО і військовий збір) залишок пені становить 9 666,47 грн. Згідно з листом-довідкою Бериславської міської військової адміністрації від 02.02.2024, ФГ «ЮКОС І К» не здійснює господарської діяльності на відповідній території. Відповідно до листа Головного управління ДСНС України у Херсонській області від 10.04.2023 № 6602-1334/6616, підтверджується, що станом на вказану дату здійснення розмінування сільськогосподарських угідь є неможливим у зв`язку з пріоритетністю очищення територій, які зазнали значного мінування, зокрема об`єктів критичної інфраструктури, електромереж, населених пунктів та інших місць з високим рівнем небезпеки. Таким чином, обстеження і розмінування конкретної земельної ділянки, що перебуває в оренді у відповідача, на цей час не здійснюється. Відповідно до листа Фермерського господарства «ЮКОС І К» від 21.03.2023 № 21/03, підприємство звернулося до Херсонської обласної військової адміністрації з проханням сприяти у розмінуванні сільськогосподарських угідь площею 4480,98 га та надати дозвіл на проведення весняно-польових робіт на 2023 рік. Відповідно до повідомлення (заяви) Фермерського господарства «ЮКОС І К» від 12.04.2023 № 1, підприємство заявило про необхідність проведення сільськогосподарського обстеження земельних ділянок загальною площею 4470,7042 га, розташованих за межами населеного пункту с. Шляхове Бериславського району Херсонської області, що перебувають у його користуванні, відповідно до наданого переліку земельних ділянок. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону. Земельним кодексом України, а саме статтею 96, передбачено обов`язок орендаря своєчасно сплачувати орендну плату. Вказана норма кореспондується зі статтею 24 Закону України «Про оренду землі», яка надає орендодавцю право вимагати своєчасного внесення орендної плати. На підставі статті 32 Закону України «Про оренду землі», договір оренди може бути достроково розірваний у разі невиконання орендарем своїх зобов`язань, визначених статтями 24, 25 цього закону та умовами договору. Відповідно до статті 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду у разі істотного порушення його умов однією зі сторін. Істотним вважається таке порушення, яке призводить до того, що інша сторона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладенні договору. Систематичне порушення строків сплати орендної плати відповідно до пункту «д» статті 141 Земельного кодексу України є підставою для припинення права користування земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду у пункті 10 постанови від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22, провадження № 12-80гс23, зробила наступний висновок щодо застосування норм права: «Застосовуючи в контексті спірних правовідносин статті 13, 17, 15 та 19 Закону № 161-XIV у редакції Закону № 340-IX, а також статті 3, 6, 627, 638, 640 ЦК України у відповідній редакції, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що договір оренди землі є консенсуальним. Слід розмежовувати момент укладення договору оренди землі (це момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та підписання для договорів з 01.01.2013), з якого у його сторін виникають права і обов`язки зобов`язального характеру, і момент виникнення на підставі вказаного правочину речового права, який пов`язаний з моментом державної реєстрації такого права (третє речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на час підписання Договору). Абзац третій частини першої статті 15 та друге речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV імперативно встановлюють, що дата укладення договору оренди землі є істотною умовою цього правочину і саме з цієї дати починається перебіг строку його дії. Тому сторони договору оренди землі не можуть врегулювати свої відносини у спосіб, який суперечить імперативним нормам абзацу третього частини першої статті 15 та другого речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції Закону № 340- IX зокрема на власний розсуд встановити інші правила визначення моменту початку перебігу строку дії цього правочину або не зазначати дати його укладення. Умови договору оренди землі, що не відповідають указаним вище імперативним нормам Закону № 161-XIV, не змінюють визначеного в Законі № 161-XIV моменту, з якого розпочинається перебіг строку дії договору оренди землі». Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, належними сторонами, у передбачений законом чи договором спосіб та термін, за відповідною ціною і інше. Вказані умови є істотними для зобов`язальних правовідносин, а отже повинні виконуватися безумовно, у точній відповідності до умов договору. Земельним кодексом України, а саме статтею 96, встановлений обов`язок землекористувачів, у тому числі орендарів, своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею. Ця норма Земельного кодексу України кореспондується зі статтею 24 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає, що орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Зазначені принципи земельного законодавства відображені і в укладеному Договорі оренди землі, а саме в п 29- «Орендодавець має право вимагати від орендаря в повному обсязі внесення орендної плати» та п.32 - «Орендар зобов`язаний розраховуватися з Орендодавцем по орендній платі». На підставі ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірвано за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. ст. 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Аналогічна умова зазначена у пункті 12.3 Договору оренди землі (у редакції від 26.12.2023 року). У зв`язку з цим, прострочення виплати орендної плати за користування земельною ділянкою в 2022, 2023 та 2024 роках, є невиконанням обов`язків відповідача, передбачених договором оренди землі, що відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі» є підставою для розірвання Договору оренди землі. Відповідно до ч. 1. ст. 2 Закону України «Про оренду землі» до інших законодавчих актів, що регулюють відносини щодо оренди земельної ділянки відносяться положення Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушення зобов`язань, а саме його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є підставою для розірвання договору. Загальною умовою виконання цивільно-правових зобов`язань, відповідно до ст. 526 ЦК України, встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з п. 2 ст. 651 ЦК України, Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При погоджені з відповідачем строку сплати орендної плати за користування земельними ділянками, який відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є істотною умовою договору оренди землі, позивач розраховував на своєчасне отримання орендної плати за землю у відповідному розмірі. А отже в зв`язку з порушенням строку сплати орендної плати, сторона орендодавців була позбавлена можливості отримання матеріальних благ, на які розраховувала при укладені Договору оренди землі. Систематичне порушення строків сплати орендної плати відповідно до п. «д» ст. 141 ЗК України є підставою припинення права користування земельною ділянкою. Отже договір оренди землі можливо розірвати лише у разі систематичного порушення строків сплати орендної плати, разове порушення умов договору не є підставою для його розірвання. Несплата орендної плати, а також невиконання обов`язку щодо нарахування та сплати щорічних інфляційних витрат відповідачем є підставою для розірвання Договору оренди землі. Із зазначеного питання є відповідна позиція Верховного Суду України, викладена в постановах від 12 грудня 2012 року справа № 6-146цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-977цс16, від 11 жовтня 2017 року № 6-1449цс17 і яка в силу ст. 263 ЦПК України повинна враховуватись судами при прийнятті рішення. Сам факт систематичного порушення Договору оренди землі щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Такий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №484/301/18, провадження №61-39488ск18. Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, істотними умовами договору оренди землі: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно з положеннями статей 21, 22 зазначеної редакції Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання договору, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Незалежно від того, несплата орендної плати була в повному обсязі або в частині. Аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди». Такого висновку дійшла об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, провадження № 61-41932сво18. Схожі висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 17 червня 2021 року, справа № 485/784/20, провадження № 61-3760св21, та від 10 вересня 2021 року, справа № 650/628/19-ц, провадження № 61-21777св19. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 4 ЦПК України, статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зважаючи на вищевказані обставини, відповідно до Договору оренди землі, відповідач зобов`язаний був нарахувати та сплатити орендодавцю орендну плату за 2023 та 2024 роки. Матеріали справи не містять жодних доказів сплати орендної плати відповідачем, зокрема платіжних документів, квитанцій або іншої інформації, що свідчила б про виконання ним грошового зобов`язання за договором. Водночас, представник позивача послідовно й обґрунтовано заперечує факт надходження будь-яких коштів у рахунок орендної плати за 2023 та 2024 роки, посилаючись на конкретні умови договору та розрахунок заборгованості. Представник відповідача також визнав вказаний факт. Представник відповідача посилається на наявність форс-мажорних обставин у зв`язку з війною та замінуванням ділянки, що, на його думку, відповідно до частини шостої статті 762 ЦК України, звільняє його від обов`язку сплачувати орендну плату. З приводу таких доводів представника відповідача суд зазначає, що 28 лютого 2022 року Торгово-Промислова Палата опублікувала на своєму офіційному сайті лист щодо військової агресії російської федерації проти України як форс-мажорну обставину (обставину непереборної сили), що стало підставою введення воєнного стану. Таким чином, [PERSON] підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору. Згідно із частиною четвертою\~статті 14\~ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до частини шостої\~статті 762\~ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в пунктах 6.8-6.10 постанови від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16, яка в даному випадку також регулює правовідносини, що виникли між сторонами, виклала наступні висновки щодо застосування частини шостої\~статті 762\~ЦК України. Зазначила, що наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Обставини, зазначені у нормі частини шостої\~статті 762\~ЦК України повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця. Тобто обставини згідно з частиною шостою\~статті 762\~ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними. Відсутність у частині шостої\~статті 762\~ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. Верховний Суд у пунктах 5.9-5.11 постанови від 12 квітня 2023 року у справі № 910/14244/20, зазначив, що для застосування частини шостої\~статті 762\~ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. У такий спосіб підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої\~статті 762\~ЦК України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20, № 911/3067/20, № 911/654/21. Таким чином, звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо. Отже, Верховний Суд у зазначеній постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 910/14244/20 виснував про те, що саме наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини, при застосуванні частини шостої статті 762 ЦК України. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини. Згідно з частиною першою\~статті 14-1\~Закону України\~«Про Торгово-промислові\~палати в\~Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні»). Згідно з частиною третьою статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Так, Верховний Суд у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21 виклав наступні висновки щодо застосування статті 14-1\~Закону України\~«Про торгово-промислові\~палати в\~Україні»: ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності; форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом; наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14,\~14-1\~Закону України\~«Про торгово-промислові\~палати України» шляхом видачі сертифіката. У постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 910/8580/22 викладено наступні висновки: лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин; форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання; наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. У постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 906/540/22 викладено наступні висновки: Торгово-промислова палата України листом від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили); вказаний лист Торгово-промислової палати України адресований «всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів. Його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні; лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2023 у справі № 922/999/22 викладено наступні висновки: лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року, яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист Торгово-промислової палати України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»; наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку; сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань. Суд зазначає, що вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 14-1\~Закону України\~«Про торгово-промислові\~палати в\~Україні» мають загальний характер та підлягають застосуванню, у тому числі до орендних правовідносин (у питанні звільнення від сплати орендної плати на підставі форс-мажорних обставин з огляду на введення воєнного стану), що підтверджується також і висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 916/1788/22. У постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. Із наведеного вище вбачається, що чинним законодавством та сталими висновками Верховного Суду, які повинні враховуватись судами, унормовано те, що підтвердженням настання дії форс-мажорних обставин, як умови можливості звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору, є саме сертифікат Торгово-промислової палати України. Однак матеріали справи не містять такого сертифікату, який був виданий за зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮТС-АГРОПРОДУКТ». Тому суд не може дійти висновку про існування у даних правовідносинах форс-мажорних обставин з посиланням на наявність самих по собі обставин введення відповідним Указом Президента України воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та наявності листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 без доведення орендарем, що такі обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Ще одним обов`язковим критерієм звільнення винної сторони від відповідальності є причинно-наслідковий зв`язок між неможливістю виконання зобов`язання і обставинами непереборної сили, який на практиці визначається завжди щодо кожного спірного зобов`язання окремо. Тягар доказування повної неможливості користування об`єктом оренди внаслідок дії обставин непереборної сили покладається на орендаря. Встановлено, що орендована відповідачем земельна ділянка загальною площею 6,8836 га, кадастровий номер 6520688400:02:001:0028, сільськогосподарського призначення, розташована на території Бериславської міської територіальної громади. Як вбачається з Переліку територій,\~на яких\~ведуться (велися)\~бойові дії\~або тимчасово\~окупованих російською\~федерацією,\~затвердженого Наказом\~Міністерства з\~питань реінтеграції\~тимчасово окупованих\~територій України\~22\~грудня 2022\~року №\~309 Бериславської міської територіальної громади, до складу якої входить відповідна територія в період з 09 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року входила до тимчасово окупованої російською федерацією території України, а з 11 листопада 2022 року належить до територій активних бойових дій. Воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Крім того, представник відповідача не навів суду, а суд не встановив причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними обставинами та неможливістю виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» своїх зобов`язань за вказаним договором оренди. Факт перебування вказаної земельної ділянки на території України, яка в період часу з 09 квітня 2022 року по 11 листопада 2022 року входила до тимчасово окупованої російською федерацією території України сам по собі також не може свідчити про очевидну неможливість використання Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» її у своїй господарській діяльності, а отже неможливість виконання останнім взятих на себе зобов`язань з орендної плати. З приводу вказаних обставин суд звертає увагу на позицію представника відповідача, який у своєму відзиві на наводить жодного аргументу з цього приводу, посилаючись переважно на обставини щодо проникнення до підприємства та отримання доступу до його майна. Той факт, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮТС-АГРОПРОДУКТ» не здійснювалася посівна кампанія в 2022 році, що також не підтверджено належними та допустимими доказами, не може свідчити про те, що таке рішення уповноважених представників підприємства було обумовлене саме обставинами непереборної сили та його наслідком має бути фактично одностороння відмова від виконання своїх обов`язків за договором оренди. Також слід звернути увагу на те, що з боку представників Фермерського господарства «ЮКОС І К» не було направлено орендодавцю жодного повідомлення про неможливість використання вказаної земельної ділянки, відомості щодо виникнення обставин непереборної сили до відома позивача доведені не були. Отже, твердження представника відповідача про те, що Фермерське господарство «ЮКОС І К» підлягає звільненню від орендної плати за відповідний період на підставі обставин непереборної сили з мотивів, наведених у відзиві, суд визнає безпідставними. Аналогічні обставини були предметом розгляду у цивільній справі № 650/4366/24 в якій Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у постанові від 11 березня 2025року зробив такі самі висновки, які наведені у цьому у рішенні. Таким чином, зважаючи на систематичне невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати орендної плати за 2022 та 2023 роки, за договором оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який укладений між сторонами та діяв впродовж вказаного періоду часу, наявні підстави для розірвання договору оренди, у зв`язку з чим позов слід задовольнити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позов задоволено повністю, судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на відповідача. Зважаючи на викладене, враховуючи вказані положення цивільного законодавства та

Outcome: approved