Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивач зазначив, що 22.02.2018р. сторони уклали шлюб, який розірваний рішенням від 09.11.2022р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 07.09.2020р. між сторонам укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за р.№ 1379. Впродовж перебування у шлюбі сторонами 23.05.2019р., 28.08.2019р., 02.03.2020р.. 14.06.2022р. на підставі договорів купівлі-продажу придбано 4 об`єкти нерухомого майна (квартири), право власності на які оформлено на відповідачку, і належить їй, згідно п.п.3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 шлюбного договору, на праві особистої приватної власності. Після розірвання шлюбу відповідачка відчужила всі 4 квартири на користь інших осіб. Позивач, вказуючи на те, що відповідачка впродовж перебування у шлюбі не працювала; що всі квартири придбані в результаті трудової діяльності позивача або на позичені ним грошові кошти; що шлюбний договір був укладений проти справжньої волі позивача, внаслідок застосування психологічного тиску з боку відповідачки, яка шантажувала його розірванням шлюбу; посилаючись на те, що умови укладеного між сторонами шлюбного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище; на суперечність змісту укладеного між сторонами договору законодавству України, а також моральним засадам суспільства; на відсутність вільного волевиявлення та невідповідність шлюбного договору його волі, на неспрямованість договору на реальне настання правових наслідків, посилаючись на положення ст.130 СК України, ст.ст.203, 215 ЦК України, просить визнати недійсним укладений 07.08.20202р. шлюбний договір між сторонами. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Чернов О.С. - позов підтримав, просить задовольнити, 16.11.2024р. подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.220). Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Кухаревська Н.О. - подала відзив (а.с.102), яким позов не визнала, зазначивши, що посилання позивача є необгрунтованими, безпідставними та доказами в матеріалах справи не підтверджуються. Він сам ініціював розірвання шлюбу і визнає це. Також посилання позивача про те, що він не усвідомлював значення укладеного шлюбного договору спростовуються тим, що договір є добровільно підписаним позивачем, який підтвердив своїм підписом що він ознайомлений зі змістом та умовами укладеного договору, усвідомлював наслідки укладеного договору, який відповідав його внутрішній волі. В судовому засіданні наведені заперечення підтримала. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Леонтенко В.В. - подав клопотання про залишення позову без розгляду через повторну неявку позивачки в судове засідання, також вказав на недоведеність позову, в зв`язку з чим просить відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 22.02.2018р. сторони уклали шлюб, який розірваний рішенням від 09.11.2022р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с.23). 23.05.2019р., 28.08.2019р., 02.03.2020р., 14.06.2022р. на підставі договорів купівлі-продажу придбано 4 об`єкти нерухомого майна (квартири), право власності на які оформлено на відповідачку (а.с.24-37). 07.09.2020р. між сторонам укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за р.№ 1379 (а.с.19-22). Згідно п.п.3.1.2, 3.1.3, 3.1.4 цього договору, все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та (або) набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу та після укладення цього договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте. У випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте і ніяких претензій сторони одна до одної пред`являти з цього приводу ніколи не будуть (а.с.19-20). Позивач був працевлаштований (а.с.45), отримував доходи (а.с.135-150), згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 (а.с.151-157), з 2003 по червень 2023р. отримав 2 074 742грн 80коп доходів, також був приватним підприємцем (а.с.160-166). Окрім цього, 23.05.2019р. позичив у [PERSON] 12 000 євро на купівлю квартири [ADDRESS] (а.с.169-170), які повернув (а.с.171); у [PERSON] 06.09.2020р. позичив 15 000 євро на купівлю квартири, які повернув (а.с.172-174). 24.05.2019р. позивач звертався до лікаря-психіатра, йому був поставлений діагноз «змішаний тривожно та депресивний розлад F 41.2». 05.09.2020р. повторно звернувся до лікаря-психіатра, йому виставлений той же діагноз (а.с.181). При подальших зверненнях позивача 11.10.2021р, 14.09.2022р. діагноз той же (а.с.181-190). Також був шпиталізований з 13.06. по 15.06.2022р. в лікарню м. Братислава у Словаччині з множинними вогнищами гострої ішемії головного мозку в задньому відділі острівця зліва та в тім`яній частці зліва (а.с.191-194). Після розірвання шлюбу відповідачка продала 2 об`єкти нерухомого майна (квартири) (а.с.38-42). Позивач просить визнати недійсним укладений 07.09.2020р. між сторонами шлюбний договір. Згідно положень ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. За змістом ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ч. 1, 2, 4 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Згідно з ч. 2-4 ст. 97 СК України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Як убачається з умов оспорюваного шлюбного договору, його сторони врегулювали свої майнові відносини щодо майна, набутого під час перебування сторін у шлюбі, що на думку суду, відповідає завданню і правій природі шлюбного договору. У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом оспорюваного договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину в тому числі, але не обмежуючись сь.ст.213-236, 319 ЦК України, ст.ст.57-74, 92, 103 СК України, нотаріусом роз`яснено. В п.10 договору сторони підтверджують, що в момент його укладання усвідомлювали і усвідомлюють значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані; договір укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для подружжя обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних наслідків (не є фіктивним); не приховує інший правочин (не є удаваним); розуміють текст правочину та всі без винятку його умови. Суду не подано доказів, що позивач в момент укладення спірного договору не розумів значення свої дій та керувати ними. Представник позивача надав довідки лікарів-психіатрів, якими позивачу діагностований змішаний тривожно та депресивний розлад F 41.2, але суд не володіє спеціальними знаннями стосовно встановлення психічного стану особи. Клопотань про призначення відповідної експертизи не подавалося, а в спірному договорі сторони вказали, що в момент його укладання усвідомлювали і усвідомлюють значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, зокрема встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що станом на день укладення оспорюваного правочину позивач володів повною цивільною дієздатністю, усвідомлював значення та наслідки своїх дій та не вважав, що укладення шлюбного договору не відповідає його дійсній волі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено протилежне достатніми належними та допустимими доказами. Від моменту підписання оспорюваного договору (07.09.2020р.) та до розірвання шлюбу, яке позивач ініціював сам в жовтні 2022р., звернувшись до суду із позовом, він не заявляв про незгоду з умовами шлюбного договору, про його розірвання чи недійсність аж до продажу відповідачкою в квітні 2023р. двох квартир із чотирьох. Факт підписання оспорюваного договору власноруч позивач не оспорює. Позивач жодним чином не обґрунтував, у чому полягає удаваність та фіктивність вказаного правочину, не зазначає який насправді правочин було приховано укладенням шлюбного договору та, відповідно, які норми мають бути застосовані до такого правочину, або ж яким нормам суперечить той правочин, які сторони насправді вчинили за твердженням позивача. Доводи про те, що відповідачка шантажувала позивача розірванням шлюбу, якщо він не підпише оспорюваний договір, відхиляються як такі, що не доведені жодними доказами. Відтак слід відмовити у задоволенні позову, судові витрати залишити за позивачем. Підстави для залишення позову без розгляду відсутні з огляду на те, що представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі.

Outcome: dismissed