Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась звернувся звернулось до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1) та [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що внаслідок пожежі, яка відбулась на належній співвідповідачам земельній ділянці, майну позивача було завдано шкоди, з огляду на, що просить суд, зокрема, стягнути з співвідповідачів на користь позивача 4615,00 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 1500,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Суду від 06.12.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. У судове засідання 02.04.2025 представники сторін не прибули. Від співвідповідачів до суду відзив не надходив. Позивач у позовній заяві не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.12.2023 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір дарування частки житлового будинку, відповідно до п. 1.1. якого дарувальниця подарувала, а обдаровуваний прийняв у дарунок частку житлового будинку, літера А, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок, частка якого дарується, загальною площею 195,6 кв.м., житловою площею - 65,7 кв.м., позначений на плані літерою А, з господарськими будівлями та спорудами: цоколь - під А, веранда - а, цоколь - під а, веранда - а1, цоколь під а2, огорожа - №1-7, сходи №4. Згідно п. 3 Договору дарування частка житлового будинку розташована на земельній ділянці площею 0,0332 га, кадастровий №8000000000:85:218:0041, яка також дарується, шляхом укладення відповідного договору дарування. За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав №358718571 від 16.12.2023 позивачу належить частка вказаного вище житлового будинку. Співвідповідачам належить по частці житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідач 1 є власником земельної ділянки кадастровий №8000000000:85:218:0035, а адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №394027011 від 09.09.2024. Відповідач 2 є власником земельної ділянки кадастровий №8000000000:85:218:0037, а адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №394027011 від 09.09.2024. 029.08.2024 за адресою [ADDRESS] відбулась пожежа, що підтверджується Актом про пожежу від 30.08.2024, у якому містяться, зокрема, наступні відомості. Об`єкт - територія приватного домоволодіння. Власник - відповідач 1 ( [PERSON] ). Місце виникнення пожежі - одноповерхова дерев`яна альтанка, у правому дальньому куті від входу у місці розташування мангалу. Пожежу виявлено 29.08.2024 о 23 год. 14 хв. Пожежею знищено одноповерхову дерев`яну альтанку. Пожежею пошкоджено: паркан (власник відповідач 1). Металевий паркан (власник встановлюється). Причина пожежі - встановлюється. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Проте, матеріали справи не містять даних, щодо осіб, причетних до виникнення пожежі та відповідно доказів протиправної поведінки співвідповідачів. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на безпосередню вину співвідповідачів у виникненні пожежі, або виникнення пожежі внаслідок порушення правил пожежної безпеки співвідповідачами. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують вину співвідповідачів в завданні шкоди позивачу внаслідок пожежі. Також, судом встановлено, що позивач є власником будинку за адресою [ADDRESS] . Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо права власності позивача та іншого не вказаного позивачем співвласника на земельну ділянку з кадастровим №8000000000:85:218:0041 за адресою [ADDRESS] . Отже, з цих підстав, у суду також можливість встановити, що шкода була завдана саме паркану, який за твердженням позивача належить йому. Наведене унеможливлює встановлення вини співвідповідачів у завданні шкоди позивачу. Поруч з цим, судом встановлено, що співвідповідачі є співвласниками будинку за адресою [ADDRESS] при тому, що співвідповідачам на праві приватної власності належить дві розділених земельних ділянок за цією адресою. Отже, співвідповідачі не є співвласниками земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , з огляду на що, суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 48 ЦПК України визначено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Частинами 4, 5 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 322 ЦК України). За приписами ч. 3 ст. 55 Кодексу цивільного захисту України забезпечення пожежної безпеки покладається на власника (власників) земельної ділянки та іншого об`єкта нерухомого майна або наймачів (орендарів)земельної ділянки та іншого об`єкта нерухомого майна, якщо це обумовлено договором найму (оренди), а також на керівника (керівників) суб`єкта господарювання, а щодо фізичних осіб-підприємців -особисто. Проте, позивачем не вказується на чиїй саме ділянці з співвідповідачів виникла пожежа, що унеможливолює визначення судом належного відповідача у справі. Згідно з ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 року), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону№ 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 року). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. З урахуванням вказаного вище, суд доходить до висновку про залишення позову без задоволення. Враховуючи, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed