Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

25.03.2025 [PERSON] завернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, а саме факту смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце народження: Україна, Луганська область, місто Антрацит, який помер [INFO] в місті Антрацит, Луганська область, у віці 81 рік. На час смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Заява мотивована тим, що [INFO] в місті Антрацит, Луганська область, у віці 81 рік помер чоловік заявниці [PERSON] , [INFO] , місце народження: Україна, Луганська область, місто Антрацит, який помер [INFO] в місті Антрацит, Луганська область, у віці 81 рік. На час смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Заявниця звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою щодо реєстрації смерті, на що 20.03.2025 року отримала відмову у проведені державної реєстрації смерті, оскільки надані документи не є підставою для державної реєстрації смерті і не відповідають вимогам чинного законодавства. За доводами заявника встановлення відповідного факту необхідно їй для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 07.04.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Судове засідання призначено на 07.04.2025 року. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 07.04.2025 року відкладено судове засідання на 08.07.2025 року. 08.04.2025 від Відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у місті\~Чернігові Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиціїнадійшло клопотання про проведення судового засідання без участі їх представника, додатково зазначено, що у прийнятті рішення покладається на розсуд суду. В судове засідання заявник та її представник не з`явились, в тексті заяви просили проводити розгляд заяви за їх відсутності. У відповідності до вимог частини 2 статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились в засідання. Дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив таке. Судом встановлено, що [PERSON] ,\~ [INFO] ,за життя був чоловіком заявниці. Вказаний факт підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 12.03.2025. З метою проведення державної реєстрації смерті чоловіка та отримання свідоцтва про смерть заявниця звернулася з відповідною заявою до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Листом від 20.03.2025 орган реєстрації актів цивільного стану відмовив заявнику у реєстрації смерті [PERSON] , оскільки надані заявником документи не є підставою для державної реєстрації смерті і не відповідають вимогам чинного законодавства України. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно абзацу 2 частини 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. З матеріалів справи достеменно вбачається, що місце проживання чоловіка зареєстроване на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України. Суд оцінює долучені до заяви документи, видані органами, які знаходяться на неконтрольованій території, як недопустимі докази. В той же час, суд не вбачає в матеріалах справи протирічь щодо твердження заявника про факт смерті її чоловіка [INFO] в місті Антрацит Луганської області. Судом перевірено, що встановлення цього факту необхідно заявниці для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України. На підтвердження факту смерті заявник надала фотокопію довідки про смерть від 18.02.2025 № С-00620, видану установою, що розташована на окупованій території, згідно якої [PERSON] помер [INFO] , а також фотокопію свідоцтва про смерть від 18.02.2025, виданого Антрацитівським міськрайонним відділом запису актів громадського стану департаменту запису актів громадського стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки. Указом Президента України № 32/2019 від 07.02.2019 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що місто Антрацит (у тому числі селище міського типу Боково-Платове, селище Лісне, селище Мельникове, селище Садовий, селище Христофорівка, селище міського типу Верхній Нагольчик, селище міського типу Дубівський, село Оріхове, селище міського типу Кам`яне, селище міського типу Кріпенський, селище міського типу Щотове, село Зелений Курган, селище Степове) є тимчасово окупованою територією. Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Оцінюючи фотокопію довідки про смерть та свідоцтва про смерть, суд виходить із того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі викладеного суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Згідно пункту 8 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: approved