Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

18.09.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду з даним позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що 16.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «ЦФР») та [PERSON] було укладено кредитний договір №5895243680. 07.10.2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та Акціонерним товариством «Таскомбанк» було укладено Договір про відступлення права вимоги за №ТАСЦФР-10-2016, згідно якого Первісний кредитор має право щоденно передавати Новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а Новий кредитор зобов`язаний набувати такі права, шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору і розміру заборгованості позичальників. 28.02.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено Договір факторингу №НІ/11/16-Ф, згідно якого АТ «Таскомбанк» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні АТ «Таскомбанк» Права вимоги до боржників в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до Додатку №1 до Договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 14 785,49 грн., з яких: 7629,89 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 1242,73 грн. - загальна сума заборгованості за відсотками; 5912,87 грн. - загальна заборгованості по комісії; 0 грн. - пеня/штрафи. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №5895243680 від 16.02.2021 року в розмірі 14 785,49 грн. У прохальній частині позову представник позивача просив розглянути справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Ухвалою про відкриття провадження від 23.10.2024 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Вказана ухвала з копією позову та додатками до нього була направлена за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.34), про що свідчить поштовий конверт, який повернувся на адресу суду, як не вручений, у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с.40). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.02.2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] було укладено кредитний договір №5895243680, згідно якого сума кредиту склала 12 020,07 грн. строком на 36 місяців (а.с.5-6). 07.10.2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» було укладено Договір про відступлення права вимоги за №ТАСЦФР-10-2016, згідно п.2.2. якого Первісний кредитор має право щоденно передавати Новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а Новий кредитор зобов`язаний набувати такі права, шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору і розміру заборгованості позичальників. В п. 9.1 даного Договору зазначено строк дії - 1 календарний рік, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (а.с.9-10). 28.02.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №НІ/11/16-Ф, згідно якого позивач набув права вимоги за Кредитними договорами, Договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а.с.11-12). Датою відступлення прав вимоги заборгованості до боржників є день підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Прав вимог (а.с.13). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, судом доведено факт укладення 16.02.2021 року Кредитного договору №5895243680 між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] . Розглядаючи законність правонаступництва позивача за грошовою вимогою за цим кредитним договором, суд виходить з такого. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно до ст. 512 ЦК України , кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою . Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України , правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Так, судом встановлено, що Кредитний договір №5895243680 між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] був укладений 16.02.2021 року, тоді як Договір відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, укладений між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», на який посилається позивач як на підставу переходу до нього права вимоги до боржника [PERSON] , був укладений 07.10.2016 року, тобто, на момент укладення даного Договору ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником. За таких обставин передати право вимоги за зобов`язанням, яке взагалі не існувало на момент укладення Договору про відступлення права вимоги, неможливо. А тому право вимоги до боржника [PERSON] за Договором про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року АТ «Таскомбанк» набуто не було. Та відповідно не могло бути передано в подальшому за Договором факторингу від 28.02.2024 року позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ». Таким чином, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не набуло прав первісного кредитора, а отже не має права пред`являти свої вимоги за Кредитним договором №5895243680, укладеним 16.02.2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17. Крім того, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зауважує, що копія Витягу з Реєстру прав вимоги від 28.02.2024 року виготовлена таким чином, що не містить підписів відповідальних осіб ні Клієнта, ні Фактора. Тому достовірність вказаного Витягу, як доказу в справі, викликає очевидні сумніви. Відтак встановити, коли та на підставі чого у ТОВ "ФК "ЄАПБ" виникло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором №5895243680 від 16.02.2021 року, та чи на момент укладення Договору факторингу від 28.02.2024 року AT "Таскомбанк" мало право на відступлення такої вимоги, належними та допустимими доказами під час розгляду справи не є можливим. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №5895243680 від 16.02.2021 року від первісного кредитора ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» до АТ «Таскомбанк», а від АТ «Таскомбанк» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». На підставі викладеного суд відмовляє у задоволені позову. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові на позивача. Сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у зв`язку з відмовою у позові необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed