Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором, укладеним 06 жовтня 2008 року між нею та відповідачем, що посвідченим приватним нотаріусом Лігутою Л.В., знявши заборону відчуження та іпотеку з квартири [ADDRESS] , що накладена на виконання умов іпотечного договору і виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна відповідний запис. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що 06 жовтня 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В., де позикодавець передав, а позичальник отримав у власність 125\~000,00 грн. та зобов`язався повернути до 06 жовтня 2009 року, сплатити проценти за користування ними на умовах і в порядку, визначеному договором позики. У рахунок забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за договором позики, 06 жовтня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Лігутою Л.В., предметом якого є квартира [ADDRESS] та у зв`язку з укладенням договору накладена заборона відчуження предмета іпотеки і здійснено обтяження квартири іпотекою. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 211/2200/13-ц відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до неї, позивача, про звернення стягнення на квартиру за договором іпотеки, де судом встановлено факт виконання зобов`язань позичальника перед позикодавцем, тому підстави для звернення стягнення на квартиру за договором іпотеки відсутні. Тобто наразі договір позики є припиненим, у зв`язку з чим вона звернулась до нотаріуса із заявою про зняття обтяження з предмета іпотеки, однак повідомленням нотаріуса було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії за відсутності підстав для її вчинення. У добровільному порядку відповідач відмовляється зняти обтяження з нерухомого майна, тому вона змушена звернутися до суду з ефективним способом захисту, про який наголошено в судових рішеннях в рамках розгляду справи № 211/1866/24, та просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток та судових викликів-повідомлень. До суду надійшла заява представника позивача Сайко Ю.В. про розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено\~судом,\~між сторонами 06 жовтня 2008 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач [PERSON] передав у власність відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 125\~000 грн. строком до 06 жовтня 2009 року з нарахуванням відсотків від залишкової суми 3%. Згідно п. 2 договору таку саму суму грошових коштів з нарахуванням відсотків 3% [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] до 06 жовтня 2009 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 3 договору повернення позики має бути здійснено повністю до 06 жовтня 2009 року в гривневій сумі, також повернення позики здійснюється щомісячно позичальником позикодавцеві, згідно заведеного пронумерованого, прошнурованого та підписаного сторонами журналу. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, позивач [PERSON] передала в іпотеку відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що укладено відповідний іпотечний договір, посвідчений 06.10.2008 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В за реєстровим номером №5253. Так, згідно з умовами договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,68 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] а/28.09.2007, виданого УЖКГ Криворізької міської ради згідно з розпорядженням № Д-823 від 11.06.2007. Відповідно до п. 5.4 укладеного сторонами іпотечного договору від 06 жовтня 2008 року у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання до 06 жовтня 2009 року сторони домовились, що 07 жовтня 2008 року іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в рахунок виконання зобов`язань за основним договором у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та зареєструвати право власності на предмет іпотеки. 06 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Лігутою Л.В. зареєстровано обтяження нерухомого майна у Державному реєстру іпотек реєстраційний номер обтяження 8030090, тип обтяження іпотека, проведено державну реєстрацію обтяження за іпотечним договором ВКТ 668265-ВКТ 668268, укладеного 06.10.2008 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений спору Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. за реєстровим № 5253 та у Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 8029975, тип обтяження заборона на нерухоме майно) проведено державну реєстрацію обтяження за іпотечним договором ВКТ 668265-ВКТ 668268, укладеного 06.10.2008 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. за реєстровим № 5253. Згідно частин\~4,\~5\~статті 82\~ЦПК України,\~обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (див. постанову\~Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 204/5420/19 (провадження № 61-6960св22). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначила, що «преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи». Так,\~колегія суддів\~судової палати\~у цивільних\~справах Апеляційного\~суду Дніпропетровської області у рішенні від 07 жовтня 2014 року у справі № 211/2200/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановила, що «зважаючи на наявність у відповідача [PERSON] зазначених журналів із підписами позивача про отримання грошових коштів у розмірі 128500грн., колегія суддів вважає, що ці кошти були передані відповідачем, а також уповноваженою ним особою позивачеві та прийняті ним на виконання договору позики від 06.10.2008. Своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки позивач скористався 16 квітня 2013 року, проте на цей момент основне зобов`язання відповідачем було виконано. Виходячи із меж заявлених позивачем позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заявленої [PERSON] основної суми боргу в розмірі 125000грн., оскільки судом встановлено, що на момент ухвалення заочного рішення основна сума боргу в розмірі 125000грн. була повернута позивачеві». Таким чином\~судом установлено\~факт виконання\~зобов`язань [PERSON] \~за договором\~позики від 06.10.2008, на забезпечення яких укладено іпотечний договір, а отже обставина щодо припинення основного зобов`язання позивача є преюдиціальною для цього спору. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття\~5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом. Іпотека виникає\~на підставі\~договору,\~закону або\~рішення суду\~(частина\~перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку). За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Закону України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону містять виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Підстави припинення іпотеки: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку». Отже, іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. Законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом виконання основного зобов`язання,\~про що\~також наголосив\~Верховний Суд\~у постанові\~від 11 лютого 2025 року в справі № 638/18321/19 (провадження № 61-9975св24). Аналогічне зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2024 року у справі № 646/5878/20 (провадження № 61-1152св23) де зроблено висновок, що «за системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом виконанням основного зобов`язання. Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється». Крім того, обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір (договір позики) припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за договором, а отже, і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів. Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц та постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20. Оскільки основне зобов`язання припинилося на підставі статті 599 ЦК України та внаслідок цього згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» припинилося і акцесорне зобов`язання за похідним від основного договором іпотеки, укладеним з метою забезпечення виконання умов договору позики, а тому наявні і підстави для задоволення позовних вимог про зняття обтяження з об`єкта нерухомого майна, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 січня 2025 року у справі №\~752/15543/22 (провадження № 61-13304св24). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Диспозитивність один з базових принципів судочинства,

Outcome: approved