Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Палішева Наталя Олександрівна, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог зазначено приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Мазепу Наталію Миколаївну, та просить суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , який було укладено [PERSON] , 1939 року народження, та відповідачем, який посвідчено 16 квітня 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Мазепою Н.М. за реєстровим номером 414. В обґрунтування позову представник зазначила, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Спадкове майно складається із квартири, яка належала померлій на праві приватної власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У липні 2024 року позивачеві стало відомо, що за 11 днів до смерті його мати подарувала вищевказану квартиру відповідачу. Згідно даних, які підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2024, між [PERSON] та [PERSON] дійсно 16 квітня 2024 року було укладено дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Мазепою Н.М. реєстровий номер 414. Але позивач впевнений, що фізичний і психічний стан матері на день укладання договору не відповідав вимогам чинного законодавства для укладання правочинів такого характеру, а саме: на той час вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На теперішній час позивач тимчасово мешкає у Німеччині, але зв`язок з матір`ю підтримував регулярно і що півроку приїжджав до неї. У травні 2023 року [PERSON] була шпиталізована до КП «Криворізька клінічна лікарня №2» КМР, при цьому вона скаржилася на порушення пам`яті, уваги, яке почалося після пережитого психоемоційного стресу десь за 2 місяці до звернення до лікарні. Вона проходила лікування з 08 травня 2023 року по 13 травня 2023 року, виписана з діагнозом: хронічна ішемія головного мозку, гіпертонічна, атеросклеротична, в поєднані з нейродегенеративним захворюванням, прогресуючі когнітивні порушення, тривожний синдром, псевдобульбарний синдром. 03 квітня 2024 року позивач приїхав до матері, так як йому зателефонувала близька родичка і сказала, що [PERSON] в поганому стані, непевне навіть вже при смерті. Коли позивач приїхав мати його одразу не впізнала, заговорювалася і майже не вставала, так як в неї було онкозахворювання 4 стадії, що супроводжувалося сильним фізичним болем та раковою інтоксикацією, що і стало причиною смерті. На підставі вищевикладеного позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. 21 серпня 2024 року відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву. Ознайомившись з позовними вимогами відповідач заперечує позовні вимогу в повному обсязі та зазначає наступне. У позовній заяві позивач просить визнати недійсним договір дарування від 16 квітня 2024 року квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] подарувала своїй внучці [PERSON] зазначену квартиру. Мотивуючи це тим, що на його особисте переконання фізичний і психічний стан [PERSON] на день укладення договору не відповідав вимогам чинного законодавства для укладення правочинів такого характеру, а саме: що вона начебто не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Та дане твердження не відповідає дійсності. [PERSON] на день укладання договору дарування була дієздатною, повністю усвідомлювана значення своїх дій та керувала ними. Це було її особистим волевиявленням, вона бажала, щоб належна їй квартира перейшла у власність її внучки, яка доглядала і піклувалася про неї. [PERSON] не мала хронічного, стійкого психічного розладу. Факт її дієздатності підтверджується довідкою №206, виданою Комунальним підприємством «Дніпропетровська клінічна багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР. Відповідно до якої на момент огляду лікарем-психіатром 29 березня 2024 року даних за наявності психічного розладу у неї не виявлено. У свою чергу, позивач не надає ніяких доказів на підтвердження недієздатності [PERSON] . Наданий до позовної заяви виписний епікриз від 13 травня 2023 року цього не підтверджує. Зазначений у ньому діагнози говорять лише про проблеми із судинами, але аж ніяк про не дієздатність особи. Навпаки в даній виписці описаний неврологічний статус [PERSON] , а саме: рівень свідомості - 15 балів по ШКГ (максимальний, ясна свідомість), продуктивному контакту доступна та інструкції виконує, що є показниками здорового психологічного статусу людини. Крім того, в рекомендаціях по факту лікування відсутні будь-які рекомендації щодо подальшої психіатричної консультації чи лікування. За фактом лікування стан пацієнтки з позитивною динамікою, покращився емоційний фон. Також позивач у позовній заяві зазначає, що 03 квітня 2024 року приїхав до [PERSON] і вона його не впізнала, заговорювалася і майже не вставала, та не дає жодного доказу на підтвердження даної обставини. Твердження позивача не відповідають дійсності. Він приїжджав наприкінці березня 2024 року та пробув днів 5 і потім приїхав 25 квітня 2024 року. Стосовно спроможності [PERSON] пересуватися відповідач зазначила, що [PERSON] особисто відвідувала приватного нотаріуса для укладання договору, а також на передодні цього особисто відвідувала Криворізьке бюро технічної інвентаризації з питання виготовлення нової технічної документації на квартиру. Сам договір дарування квартири нотаріально посвідчений, а, отже, приватний нотаріус у момент посвідчення договору переконався, що дарувальник розуміє значення своїх дій, розуміла зміст та правові наслідки договору та він відповідав її особистому волевиявленню. Що закріплено у тексті самого договору в пункту 5.4. З огляду на викладене вище, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Ухвалою судді Ніколенко Д.М. від 07 серпня 2024 року забезпечено позов шляхом накладення арешту із забороною відчуження на квартиру під номером [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору дарування від 16 квітня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 414. Ухвалою судді Ніколенко Д.М. від 07 серпня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24 вересня 2024 року протокольною ухвалою підготовче судове засідання закрите та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі. 06 лютого 2025 року на адресу суду з Дніпровської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» надійшов висновок експерта та матеріали цивільної справи з додатками. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року провадження у справі поновлено. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Палішева Н.О., кожен окремо, на позовних вимогах наполягали та просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кузьменко М.В. у судовому засіданні, кожен окремо, заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Мазепа Н.М., у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена. За клопотанням представника позивача в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які приведені до присяги. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знала [PERSON] близько 30 років. Вона завжди була енергійною, здоровою, але на її життя мала вплив її донька [PERSON] . Стан [PERSON] погіршився в 2022 році, бо [PERSON] із нею не спілкувалась півтора роки. В 2022 році був випадок, коли вона побачила як [PERSON] йде не за тим напрямком, як треба, коли та йшла до своєї сестри в батьківський дім. Тоді вона під`їхала до [PERSON] , а та повідомила, що не знає куди йти. Того разу вона допомогла [PERSON] дістатись будинку. Потім [PERSON] почала заговорюватись, різко змінювати теми. Крім того, згадує як вони разом із [PERSON] пішли по шипшину, то [PERSON] повідомила їй, що загубила ножиці, які, як виявилось вона сама заховала в листі, на всі питання чому так зробила - відповідь «не знаю». В 2023 році був випадок, коли їй зателефонувала [PERSON] і повідомила, що викинеться з балкону, бо [PERSON] щось із нею посварились по телефону. Як вже вона приїхала до [PERSON] , то її настрій був значно краще, бажань покінчити життя самогубством вже не виказувала, але в розмові заговорювалась. Останній раз [PERSON] вона бачила у січні 2024 року. [PERSON] сильно схудла, заговорювалась. Знає, що онука і донька з січня [PERSON] не займались, бо [PERSON] поїхала на заробітки, а [PERSON] була із її дітьми, тільки передавала тормозки [PERSON] . Пізніше [PERSON] забрала у [PERSON] банківську картку. Їй [PERSON] розповідала, що залишила заповіт на [PERSON] і [PERSON] , при цьому жодного разу про онуку не казала в контексті квартири. По телефону зазвичай у них були короткі розмови, а ближче до березня взагалі припинились, бо телефон постійно був у [PERSON] вимкнений. За тиждень до 21 квітня 2024 року вона зателефонувала [PERSON] , та їй повідомила, що погано себе почуває і прийти на зустріч вже не може. Знає, що в 2023 році [PERSON] прописали пігулки і вона ясніше почала все розуміти, нормально говорити, але потім від пігулок відмовилась. [PERSON] розповідала їй, як одного разу зайшла в АТБ і подумала, що знаходиться вдома, розташувалась на кріслі, залишила там свої речі. Скаржилась, що часто забуває куди їй треба йти, опинялась в місцях, куди їй не потрібно було йти. Після допиту свідка [PERSON] свідок повідомила суду, що та є упередженою, бо мала борг перед [PERSON] , яка повинна була за гроші доглядати її родичку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її свекрухою з 2000 року. На той момент свекрусі був 61 рік. У 2022 році як почалась війна, вона із чоловіком та онуками виїхали за кордон в Німеччину і спілкувались із [PERSON] по телефону. У січні 2023 року вони попросили [PERSON] поливати квіти в їх будинку раз на 7-10 днів. В розмовах чули, що щось із [PERSON] не те, то вона ключ не знайде, то сильно нервує. 08 травня 2023 року чоловік відвіз свекруху до лікарні. У лікарні [PERSON] вела себе так, як ніби не розуміє що і де відбувається. Після того, як [PERSON] пройшла обстеження та почала отримувати лікування, їй стало краще. Вони попросили [PERSON] слідкувати за тим, щоб [PERSON] пила ліки. Саме вони оплачували та замовляли ліки для [PERSON] . Коли вони були на дні народження у сестри [PERSON] , свекруха раз 5 питала у неї одне й те саме з незначним проміжком часу. Тоді [PERSON] підтвердила, що із [PERSON] таке часто відбувається, це було у вересні 2023 року. В березні 2024 року [PERSON] знову приїхав в Україну, бо йому зателефонувала тітка і повідомила, що [PERSON] до неї перестала приходити. З березня 2024 року телефон [PERSON] був вимкнутий, спілкування із нею, як і з [PERSON] , не було. Вже з березня [PERSON] не поливала квіти у їх оселі, бо кожен раз, коли повинна була до них їхати, забувала куди їй треба і поверталась із зупинки додому. [PERSON] їм казала, що зробила заповіт на [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] до осені 2023 року ще торгувала на стихійному риночку. За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які приведені до присяги. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знала [PERSON] близько 35 років, їх було чотири подруги: вона, [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Зараз залишилось двоє. Знає, що донька [PERSON] постійно їй приносила тормозки, онука [PERSON] також допомагала, прибирала в хаті. У свою чергу, [PERSON] допомагала [PERSON] і його дружині [PERSON] . Казала, що [PERSON] дає раз на місяць 500 гривень, бо їй не призначили пенсію. За тиждень до смерті [PERSON] , вони розмовляли по телефону, все було добре. Останній раз бачились 19-20 квітня, [PERSON] вже лежала, погано себе почувала. По телефону вони майже кожний день спілкувались, бачились раз на 3-4 дні. Підтверджує, що була розмова про те, що треба квартиру [PERSON] віддати, бо у неї немає власного житла. [PERSON] завжди була при пам`яті, жодних відхилень вона не помічала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знала [PERSON] близько 35 років. Вони були подругами, жили в одному будинку. [PERSON] до останнього торгувала на ринку. У [PERSON] до її смерті, днів за 7-10, жила [PERSON] , а до того часу постійно передавала [PERSON] тормозки. Про те, що у [PERSON] є син, вона навіть не знала. Також не знала, що [PERSON] в 2023 році була в лікарні. За 10 днів до смерті, вони із [PERSON] спілкувались на вулиці. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір`ю відповідача та рідною сестрою позивача. З початку війни саме вона із донькою весь час допомагали [PERSON] як продуктами, так і по господарству. З січня 2024 року її мати почала казати про те, що хоче подарувати квартиру своїй онучці [PERSON]. З лютого 2024 року стан здоров`я матері погіршився, вона почала втрачати вагу і знову заговорила про дарування квартири. Наприкінці березня 2024 року мати сказала, що погано себе почуває і тому вона поїхала до нотаріуса, щоб дізнатись який пакет документів необхідно зібрати для оформлення договору дарування. 29 березня 2024 року вони разом із матір`ю поїхали за довідкою на ПНД, 01 квітня 2024 року були в БТІ, 04 квітня 2024 року до матері приходив технік з БТІ, 05 квітня 2024 року із матір`ю були у гінеколога на огляді, 10 квітня 2024 року матір здавала аналізи в лікарні, 12 квітня 2024 року вони знову були в БТІ і мама отримала техпаспорт на квартиру, 16 квітня 2024 року були у нотаріуса, де мама оформила договір дарування. У квітні в матері був упадок сил та кровотечі через те, що у неї був діагностований рак IV стадії. У березні мама ще їздила на ринок торгувати, до брата в дім поливати квіти. Навіть 22 квітня 2024 року вона ще спілкувалась по телефону із сусідами. Вже за 3 дні до смерті їй було дуже погано, вона відмовилась від їжі, лише пила. Але всіх впізнавала та відповідача на запитання. Чому матір в травні 2023 року була в лікарні вона не знає. Коли вони проаналізували анотацію до пігулок, які їй тоді виписали, мама після того їх не вживала, бо сказала, що вони із нею хочуть дурну зробити. Із братом вона не спілкується приблизно 15 років. При ній мати ніколи нічого не забувала, мала ясний розум. Експерт Подлеснюк О.А. суду пояснила, що вона є лікарем, судово-психіатричним експертом. Медичної документації для проведення експертизи було достатньо, крім того, був наявний висновок лікаря-психіатра. Експерт визначає психічний стан у певний період часу. Захворювання, яким страждала [PERSON] , є неврологічними, тому незрозуміло через скільки це може потягнути психічні захворювання. Оскільки в ухвалі суду були зазначені показання свідків та вони були діаметрально протилежними, вони не вважали їх об`єктивними, тому їх не взяли до уваги. Висновок - це стисле заключення проведеної експертизи, на свідків у ньому не посилалися, тому що показання не відображали об`єктивну картину стану психічного здоров`я піддослідної. Методики є різні, але вони не є обов`язковими, щоб все-все було в короткому висновку. Їм було достатньо наданих судом документів (медичної документації). Кваліфікований лікар-психіатр навіть після нетривалої бесіди, має можливість визначити наявність або відсутність психічного розладу. Експерти при складанні висновку виходили з конкретних медичних документів. Препарат церегнія був призначений піддослідній лікарем невропатологом, необхідність його призначення не входить до обсягу питань психіатричної експертизи. Великород [PERSON] не рекомендувався огляд лікаря-психіатра. З психологом просто проводився тренінг. Якщо б він при огляді відмітив якісь розлади, тобто наявність вираженої психіатричної хвороби, то направив би її до психіатра. Вислухавши позивача та представника позивача, відповідача та представника відповідача, допитавши свідків, експерта, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд доходить таких висновків. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , яка приходилась матір`ю позивачу [PERSON] та відповідно бабусею відповідачу [PERSON] (а.с. 5 - копія свідоцтва про смерть, а.с. 6 - копія свідоцтва про народження [PERSON] , а.с. 46 - копія свідоцтва про народження [PERSON] , а.с. 47 - копія свідоцтва про народження матері відповідача [PERSON] , а.с. 48 - копія свідоцтва про зміну імені [PERSON] ). 16 квітня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування квартири (а.с. 8, 9 - копія договору). Згідно з пунктом 1.1. Договору Дарувальник безоплатно передає у власність Обдарованої належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 5.4. Договору, Дарувальник свідчить, що текст договору дарування Дарувальником прочитаний, зміст зрозумілий, відповідає волі Дарувальника. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Мазепою Наталією Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за №414 (а.с. 7 - копія Інформації). Відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 01 грудня 2005 року №3161-IV), Законом України від 06 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону від 02 жовтня 2003 року №1211-IV) та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Договором, як зазначено у статті 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з частиною 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, а саме: ?зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ?особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. ?волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. ?правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. ?правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, серед підстав не названо частина 4 статті 203 Цивільного кодексу України, яка містить вимогу відповідності правочину формі, установленій для нього законом. Отже, недодержання форми правочину не означає автоматичного визнання його недійсним. Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). До оспорюваних правочинів належать такі: ?учинені без відповідного дозволу (ліцензії); ?учинені під впливом помилки; ?фіктивний правочин, тобто правочин, учинений без наміру створити правові наслідки, які передбачалися ним; ?удаваний правочин, тобто правочин, який учинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, і деякі інші. Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії Договору дарування квартири від 16.04.2024, сторонами договору було додержано обов`язкову (істотну) умову договору дарування квартири, передбачену частиною 2 статті 719 ЦК України, а саме договір укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Мазепою Н.М. та проведена державна реєстрація договору (№ у реєстрі 414, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 2918132012060). Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на те, що фізичний і психічний стан матері, [PERSON] , на день укладання договору не відповідав вимогам чинного законодавства для укладання правочинів такого характеру, а саме: на той час вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. На виконання вимог статті 105 ЦПК України, судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, відповідно до висновку якої (Висновок судово-психіатричного експерта №9-П від 28.01.2025) [PERSON] на момент укладання договору дарування квартири від 16.04.2024 на будь-який психічний розлад не страждала. Зазначений висновок підтверджується даними матеріалів цивільної справи, медичної документації, у яких немає відомостей, що свідчили б про порушення її орієнтування в навколишньому й особах, непослідовність і нецілеспрямованість її дій, про наявність в її поведінці та висловлюваннях ознак маячіння, галюцинацій, розладів свідомості або інших хворобливих порушень психічної діяльності в період укладання договору дарування квартири (16.04.2024). За своїм психічним станом у той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] під час укладання договору дарування квартири від 16.04.2024 на будь-який психічний розлад не страждала. За своїм психічним станом на той час [PERSON] могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно з положеннями частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і або компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, дана правова позиція викладена у чисельних постановах Верховного Суду. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Суб`єкт порушеного права має скористатися цілком конкретним способом захисту свого права, який залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, згідно з положеннями частини другої статті 78 ЦПК України. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За положеннями статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджені судом матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] , яка померла [INFO] , при укладанні Договору дарування квартири 16 квітня 2024 року на будь-який психічний розлад не страждала, за своїм психічним станом у той період часу могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, та не доведено стороною позивача зворотне. До показань свідків суд відноситься критично, тому не бере їх до уваги при ухваленні рішення у справі. Як зазначено у статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями частин першої-третьої статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді даної справи по суті стороною позивача не доведено обставини, викладені у позовній заяві. На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи, що позов залишено без задоволення, питання судових витрат на користь позивача не вирішується.

Outcome: dismissed