Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані серед іншого тим, що позивач [PERSON] є діючим адвокатом та здійснює адвокатську діяльність. На початку серпня 2023 року з позивачем під приводом необхідності отримання консультації з правового питання, зустрівся невідомий раніше позивачу чоловік, який пред`явив посвідчення посадової особи Служби безпеки України на ім`я [PERSON] та повідомив, що хоче показати позивачу цікаві документи, але перед цим позивач повинен підписати згоду про співпрацю з ним «для виявлення корупції в адвокатурі та судах». Після пояснення позивача, що особисто він не стикається з фактами корупції у своїй професійній діяльності, вказаний чоловік запропонував позивачу подивитись скріни його особистого листування приватного характеру з його давньою близькою подругою та заявив, якщо позивач не підпише згоду на негласне співробітництво, він передасть це листування журналістам для публікації. Відтак, позивач зазначає, що вказаною особою було вчинено обробку його персональних даних, доступ до засобів зв`язку, які використовуються позивачем при здійсненні адвокатської діяльності, порушення таємниці листування, втручання в приватне життя та професійну діяльність позивача з протиправною метою. Позивачем встановлено, що особою, яка контактувала із позивачем від імені Служби безпеки України як [PERSON] та неодноразово телефонувала позивачу в дійсності є [PERSON] . У подальшому, як зазначає позивач, він та співробітники його адвокатського бюро отримали погрози від керівників приватної комерційної структури агрофірми ТОВ «Земля і воля» з намаганням примусити позивача та співробітників відмовитись від захисту бойового офіцера ЗСУ [PERSON] від необгрунтованого кримінального переслідування, які «натякнули», що якщо він і його співробітники не відмовляться від захисту добровільно, їх до цього змусять «дружні контакти в СБУ», проте від захисту [PERSON] позивач і його співробітники не відмовились. На думку позивача, ці дві події співпали у часі невипадково. Позивач вважає, що зазначене дає підстави вважати, що відповідач, використовуючи технічні засоби СБУ, діючи умисно, з власної ініціативи, для досягнення особистої мети, вчинив порушення його особистих немайнових прав, які захищені законодавством України, тобто, вчинив цивільне правопорушення. На переконання позивача своїми протиправними діями, пов`язаними з втручанням в особисте життя, порушенням таємниці листування та шантажем щодо приниження честі, гідності і ділової репутації позивача, відповідач викликав у нього надзвичайно сильні триваючі негативні емоції, чим спричинив моральну шкоду. Ураховуючи викладене, позивач просить суд заборонити [PERSON] збір, обробку, використання персональних даних [PERSON] та конфіденційної інформації щодо [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] знищити протиправно отримані і оброблені персональні дані [PERSON] та конфіденційну інформацію про [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] для відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 9 000 000,00 грн; зобов`язати [PERSON] перерахувати стягнуті кошти у Фонд United 24 на оборону України. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19.02.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, разом з додатками надіслано за підсудністю до Оболонського районного суду міста Києва. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 01.04.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Савченко Т.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо заявлених позовних вимог. Серед іншого, зазначається, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, всі твердження ґрунтуються виключно на припущеннях, також не доведено наявності підстав для відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача зазначає, що позовна заява аргументована двома нічим не пов`язаними між собою обставинами, першою з яких є нібито зустріч позивача з якоюсь раніше невідомою особою, яка представилась [PERSON] та показала йому якусь переписку, а друга це отримання погроз від співробітників ТОВ «Земля і Воля». Представник відповідача звертає увагу, що сам же позивач у позовній заяві не заперечує, що пов`язує ці дві обставини виключно на підставі свого внутрішнього бачення ситуації. Вказує, що відповідь Головного управління внутрішньої безпеки СБУ жодним чином не підтверджує того, що відповідач зустрічався з позивачем, більше того, цей доказ не підтверджує факт контакту з будь-якою особою, в тому числі й з [PERSON] , та не є доказом вчинення проти позивача будь-якої протиправної дії. Вказувала, що матеріали справи не містять доказів кому саме належать номери телефонів на які є посилання у позовній заяві, інформація отримана з соціальних мереж не є належним, допустимим та достовірним доказом. Окрім того, матеріали справи не містять жодних доказів, що [PERSON] здійснював збір інформації щодо [PERSON] , при цьому, з запитів долучених до матеріалів справи навіть самому позивачу достеменно невідомо, чи здійснював відповідач щодо нього збір чи обробку будь-яких персональних даних. Представник відповідач вважає, що обставини, на які покликається позивач є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. У зв`язку з цим, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, представником було зроблено заяву про намір подати докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення суду по справі. 15.04.2024 до суду від позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» та 18.04.2024 засобами поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив, у якій, серед іншого, позивач просить суд звернути увагу на те, що відповідач не заперечує по суті фактичних обставин, викладених позивачем у заяві, тобто визнає факти, які стали підставою для позову та відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, які носять абстрактний характер, посилання на судову практику не є релевантними предмету спору. Протокольною ухвалою суду від 06.05.2024, серед іншого, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05.09.2024 у задоволенні клопотань позивача та представників позивача про повернення до стадії підготовчого судового засідання відмовлено; клопотання представника позивача про встановлення додаткового строку для подання доказів та витребування у АТ "Сенс Банк" інформації залишено без розгляду; у задоволенні клопотань позивача та представників позивача про визнання обов`язкової явки відповідача відмовлено. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 10.09.2024 у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] адвоката Ножовнік О.І. про забезпечення доказів відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.09.2024 апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Ножовнік Олени Іванівни на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 05.09.2024 повернуто особі, що її подала. Постановою Київського апеляційного суду від 18.12.2024 апеляційну скаргу адвоката Ножовнік Олени Іванівни, яка діє в інтересах [PERSON] залишено без задоволення; ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 10.09.2024 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.02.2025 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] , яка подана його представником - адвокатом Ножовнік Оленою Іванівною, на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 10.09.2024 та постанову Київського апеляційного суду від 18.12.2024, відмовлено. Представники позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. При цьому, представники позивача [PERSON] - адвокат Ножовнік О.І. та адвокат Меркулова Л.А. надали письмові дебати. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо заявлених позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників судового процесу, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] є адвокатом на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії [NUMBER] від 23.12.2014, виданого за рішенням Київської міської КДКА від 20.01.1994 №2. 06.07.2023 між Адвокатським бюро «Бюро адвоката Бойка Ігоря Григоровича» в особі директора [PERSON] та [PERSON] , в інтересах [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги №3/23 у обсязі та на умовах передбачених Договором. Як на підставу позову, позивач посилається на те, що на початку серпня 2023 року під приводом необхідності отримання консультації з правового питання, мав зустріч з невідомим раніше йому чоловіком, який пред`явив посвідчення посадової особи Служби безпеки України на ім`я [PERSON] , яка зі слів позивача схиляла його до співпраці з СБУ «для виявлення корупції в адвокатурі та судах», а також демонструвала останньому скріншоти його особистого листування приватного характеру з його давньою близькою подругою та заявляла, що якщо позивач не підпише згоду на негласне співробітництво, він передасть це листування журналістам для публікації. У подальшому, було отримано погрози від керівників приватної комерційної структури агрофірми ТОВ «Земля і воля» з намаганням примусити позивача та співробітників відмовитись від захисту бойового офіцера ЗСУ [PERSON] від необгрунтованого кримінального переслідування, які дали зрозуміти, що якщо він і його співробітники не відмовляться від захисту добровільно, їх до цього змусять «дружні контакти в СБУ», проте від захисту [PERSON] позивач і його співробітники не відмовились. На думку позивача, ці дві події співпали у часі невипадково. Відповідно до відповіді Головного управління внутрішньої безпеки СБУ від 11.10.2023 за № 9/5-537/129 на звернення позивача, [PERSON] серед співробітників-військовослужбовців та працівників, які уклали трудовий договір зі Службою безпеки України не значиться, у попередні роки у СБ України військову службу не проходив та не працював. Інформація щодо реєстраційних даних вказаного транспортного засобу в Головному управлінні відсутня. Згідно із відповіді Головного управління з протидії системним загрозам управлінню державою №5/6/5-8965/Б-506,Б-507 від 11.12.2023 на звернення позивача, повідомлено, що у поточному році на адресу Служби безпеки України надійшло три звернення ТОВ «Земля і воля», за результатами розгляду яких прийнято процесуальне рішення щодо долучення вказаних матеріалів до діючого кримінального провадження. Відомості та матеріали, що містяться у вказаному кримінальному провадженні, становлять таємницю досудового розслідування з урахуванням вимог статті 222 Кримінального процесуального кодексу України та не підлягають розголошенню. Відповідно до відповіді Київського апеляційного суду №02-16/629/2023 від 26.12.2023 на звернення позивача, повідомлено, що інформація щодо надання слідчим суддею дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, є наслідком проведення досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні та містить таємницю досудового розслідування, отримати яку позивач може виключно в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. Роз`яснено, що у Київському апеляційному суді реєстрація клопотань щодо негласних слідчих (розшукових) дій в автоматизованій системі здійснюється у встановленому чинним законодавством порядку без розкриття відомостей про особу, стосовно якої заплановано проведення негласної слідчої (розшукової) дії, та виду цієї слідчої дії. Правові підстави для надання запитуваної інформації відсутні, Київський апеляційний суд не може підтвердити чи спростувати факт надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно адвоката [PERSON]. Використавши візуальний пошук з відкритих інформаційних джерел (info_baza bot (Info_baza), Getcontact, мережа Internet), позивач вважає, що особою, яка контактувала із ним від імені Служби безпеки України як [PERSON] та неодноразово телефонувала насправді є відповідач. Звертаючи до суду з даним позовом, позивач зазначив, що відповідачем були вчинені протиправні дії щодо збору, обробки персональних даних позивача, доступ до засобів зв`язку, які використовуються позивачем при здійсненні адвокатської діяльності, порушення таємниці листування, втручання в приватне життя та професійну діяльність позивача. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно із вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Адвокатська діяльність здійснюється на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів (ч.1 ст.4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Пунктом 6 ч.1 ст.23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами, зокрема: життя, здоров`я, честь і гідність адвоката та членів його сім`ї, їх майно перебуває під охороною держави, а посягання на них тягнуть відповідальність, передбачену законом. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.31 Конституції України, кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Згідно із ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Глава 22 ЦК України визначає, що до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на особисте життя та його таємницю (стаття 301 ЦК України), право на таємницю кореспонденції (стаття 306 ЦК України. Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними (згідно із ч. 2 ст. 297 та ч. 1 ст. 299 ЦК України). Частина 1 ст. 270 ЦК України визначає перелік особистих немайнових прав, які закріплені в Конституції України, зокрема, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно (ч.1 ст. 271, ч.1 ст.272 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 301 ЦК України фізична особа має право на особисте життя; фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб; фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя; обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 302 ЦК України збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 306 ЦК України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції; листи, телеграми тощо є власністю адресата; листи, телеграми та інші види кореспонденції можуть використовуватися, зокрема шляхом опублікування, лише за згодою особи, яка направила їх, та адресата; якщо кореспонденція стосується особистого життя іншої фізичної особи, для її використання, зокрема шляхом опублікування, потрібна згода цієї особи; порушення таємниці кореспонденції може бути дозволено судом у випадках, встановлених законом, з метою запобігання кримінальному правопорушенню чи під час кримінального провадження, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Відповідно до частин першої, другої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 ЦК України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення (ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних»). В рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 зазначається, що відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року зі змінами; розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року). Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв`язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У свою чергу ст.34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.1, ч. 2 та ч. 3 статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію», конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про інформацію», порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. За ст. 28 Закону України «Про інформацію», інформація не може бути використана для закликів до повалення конституційного ладу, порушення територіальної цілісності України, пропаганди війни, насильства, жорстокості, розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, вчинення терористичних актів, посягання на права і свободи людини. Розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина 2 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації"). До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. На виконання положення статті 32 Конституції України, а також з метою імплементації Конвенції Ради Європи від 28 січня 1981 року № 108 «Про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних» Верховна Рада України схвалила Закон України від 01 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних», в статті 1 якого закріплено, що цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця; суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються. Відповідно до статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані. Сторона, якій передаються персональні дані, повинна попередньо вжити заходів щодо забезпечення вимог цього Закону. Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки (ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних». Частиною 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Це положення закону є результатом імплементації п. b) ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, від 28.01.1981 (ратифікована із заявами згідно із Законом України 2438-VI від 06.07.2010 («Якість даних»), відповідно до якого персональні дані, що піддаються автоматизованій обробці повинні зберігатися для чітких та легітимних цілей і не використовуватися у спосіб, не сумісний із цими цілями. Чіткість формулювання є основним кроком гарантування законності обробки. Так, будь-яка дія, яка здійснюється щодо персональних даних повинна відповідати визначеній меті їх обробки. Відтак, саме мета закладає базові межі обробки, необхідні для того, щоб надати суб`єкту персональних даних картину того, як оброблятимуться дані, а відтак і можливість контролювати їх обробку. Персональні дані обробляються у формі, що допускає ідентифікацію фізичної особи, якої вони стосуються, не довше, ніж це необхідно для законних цілей, у яких вони збиралися або надалі оброблялися (ч. 8 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних»). Згідно зі ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Суб`єкт персональних даних має право: 1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом; 2) отримувати інформацію про умови надання доступу до персональних даних, зокрема інформацію про третіх осіб, яким передаються його персональні дані; 3) на доступ до своїх персональних даних; 4) отримувати не пізніш як за тридцять календарних днів з дня надходження запиту, крім випадків, передбачених законом, відповідь про те, чи обробляються його персональні дані, а також отримувати зміст таких персональних даних; 5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; 6) пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними; 7) на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв`язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи; 8) звертатися із скаргами на обробку своїх персональних даних до Уповноваженого або до суду; 9) застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних; 10) вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди; 11) відкликати згоду на обробку персональних даних; 12) знати механізм автоматичної обробки персональних даних; 13) на захист від автоматизованого рішення, яке має для нього правові наслідки. Статтею 15 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; 2) припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом; 3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого; 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних. Також ст. 32 Конституції України і ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачене право на вилучення інформації та знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем. Персональні дані, зібрані з порушенням вимог цього Закону, підлягають видаленню або знищенню у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Зокрема у пунктах 6, 9 частини другої зазначеної статті визначено, що суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними, а також застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З системного аналізу вказаних норм права вбачається, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, що складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимоги про захист порушеного права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, у позовній заяві повинна чітко зазначити, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якого пред`явлено позов, та призначає, які саме дії необхідно вчинити судом для відновлення права. У своєму розгляді суд має перевірити доводи, на яких ґрунтовуються позовні вимоги, у тому числі матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи воно буде відновлено у заявлений спосіб. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18) зазначено, що: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17 (провадження №14-87цс20) зазначено, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). У постановах від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 викладено висновок про те, що «під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування». За вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі.Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні докази у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження обставин, що відповідачем здійснено протиправні дії щодо збору, обробки персональних даних позивача, доступ до засобів зв`язку, які використовуються позивачем при здійсненні адвокатської діяльності, порушення таємниці листування, втручання в приватне життя та професійну діяльність позивача, а також те, що ці відомості чи сукупність відомостей про позивача є його персональними даними та мають обмежений доступ, що призвело до порушення його особистих немайнових прав. Між іншим, відсутні відомості і щодо поширення такої інформації відносно позивача. Відносно наданих стороною позивача, зокрема, роздрукованих скріншотів відомостей про користувача в соціальних мережах, телефонних дзвінків та роздрукованих скріншотів з додатків Getcontact, Info_basa, мережа Internet, слід зазначити, що вказані скріншоти не є достовірними доказами, з яких можна встановити дійсні обставини справи. У ході судового розгляду позивачем не доведено те, що номер телефону з якого, як зазначає позивач йому телефонували, є офіційним контактним номером телефону саме відповідача, як і відсутні докази, що особа, яка телефонувала, це є одна особа і саме відповідач. Надані позивачем відомості із додатку Getcontact, Info_basa, мережа Internet не є офіційними даними, а лише містять інформацію щодо того, як записаний зазначений номер телефону у інших користувачів та не дозволяють однозначно ідентифікувати, що номер телефону є особистим номером телефону відповідача. Відомості, відображені у зазначених позивачем додатках, отримуються користувачем на підставі взаємодії з сторонніми додатками, а відтак інформація розповсюджується третіми особи без згоди та перевірки власника щодо її достовірності та належності конкретній особі. Суд також зауважує, що будь-яка особа та під будь-яким іменем, може створити акаунт від імені певної особи, у тому числі шляхом розміщення інформації та фотознімків, дійсність якої перевірити неможливо. Крім того, з огляду на характер спірних правовідносин, зазначені скріншоти не підтверджують такі факти, як протиправні дії відповідача щодо збирання, обробки персональних даних позивача, доступ до засобів зв`язку, які використовуються позивачем при здійсненні адвокатської діяльності, порушення таємниці листування, втручання в приватне життя та професійну діяльність позивача. Що стосується наданих позивачем пояснень, то суд оцінює їх критично, з огляду на відсутність належних, допустимих та достовірних доказів про обставини, на які посилався позивач, та беручи до уваги, що позивач є зацікавленою у справі особою. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, стороною позивача не доведено тих обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] , так як ним не доведено, що його права порушені відповідачем. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Звертаючись до суду позивач зазначав, що протиправними діями відповідача, пов`язаними з втручанням в особисте життя, порушенням таємниці листування та шантажем щодо приниження честі, гідності і ділової репутації позивача, відповідач викликав у нього надзвичайно сильні триваючі негативні емоції, чим спричинив моральну шкоду. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04). В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди. Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи недоведеність позивачем наявності протиправності дій з боку відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування йому відповідачем моральної шкоди. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. З огляду на вищевикладене, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed