Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

13.06.2024 [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить суд визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позовної заяви зазначено, що 15.09.2007 позивач [PERSON] , зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області складено відповідний актовий запис № 136 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . У період перебування у шлюбі відповідачка [PERSON] , будучи дружиною позивача, набула на підставі посвідченого приватним нотаріусом договору купівлі - продажу квартири від 19.03.2021, який зареєстровано в реєстрі за номером 513, право приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, зі змісту п. 8 договору купівлі - продажу квартири, позивачем [PERSON] , як чоловіком [PERSON] , надана згода на укладення договору купівлі - продажу квартири від 19.03.2021. 19.03.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачкою [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на придбану спірну квартиру. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23.05.2024 у справі № 621/448/24 шлюб розірвано. В силу\~закону,\~набута у\~власність відповідачкою\~у період\~перебування у\~шлюбі квартира\~є об`єктом\~права спільної\~сумісної власності чоловіка та дружини, як подружжя. Оскільки відповідачка [PERSON] в добровільному порядку не бажає переоформити на позивача 1/2 частку спірної квартири, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2024 справу визначено до розгляду судді Шаховій В.В. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21.06.2024 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено судове засідання на 20.08.2024. 21.01.2025 у зв`язку із звільненням судді [PERSON] з посади судді Зміївського районного суду Харківської області, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 16.01.2025 № 76/0/15-25, Здійснено повторний розподіл та автоматизованою системою документообігу для розгляду справи визначено суддю Зміївського районного суду Харківської області Вельможну І.В. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області Вельможної І.В. від 27.01.2025 справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 27.02.2025. 27.02.2025 у зв`язку з неявкою відповідачки [PERSON] підготовче засідання відкладено до 20.03.2025. 20.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті на 15.04.2025. Учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Біленко О.О. у поданій заяві просив слухання справи проводити за його відсутності та без участі позивача. На задоволенні позову наполягав, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідачка [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась судом своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на його зареєстрованого місця проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив на позов не надала, будь яких заяв з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Положеннями статей 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідачки, яка повідомлялась про дату час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якої не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за її відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечував представник позивача. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76 - 81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спірним є право позивача на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя [PERSON] та відповідачки [PERSON] у вигляді квартири [ADDRESS] . Як встановлено судом, 15.09.2007 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на " [PERSON] ". Зазначене підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , від 15.09.2007, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис 136 (а. с. 9). З копії договору купівлі - продажу квартири від 19.03.2021 посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 513, вбачається, що [PERSON] було придбано у власність квартиру [ADDRESS] (а. с. 10). Право власності [PERSON] на вищезазначену квартиру підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Індексний номер витягу: 248966350 від 19.03.2021 (а. с. 11). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23.05.2025 по справі № 621/448/25 (провадження № 2/621/493/24) шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до частини 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 1 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 370 Цивільного кодексу України передбачено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до частин 1 - 3 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Згідно зі статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно, а саме, квартира [ADDRESS] , була придбана сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти. За таких обставин, оскільки спірна квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, та у разі поділу цієї квартири частки співвласників мають бути рівними, позовна заява [PERSON] про поділ спільного майна, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved