Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

У грудні 2024 року представник позивача ТОВ «Біла Зброя» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «Гугл», в якому просив: -визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача інформацію, поширену відповідачем [PERSON] на своєму каналі YouTube , а саме: інформацію наступного змісту: на 24:48 хв. «що сталь (ножа ТОВ «Біла Зброя») це ресора; на 26:18 хв «(ніж ТОВ «Біла Зброя») це кітайшина це обман», на 26:43 хв «Біла Зброя це жах»; на 27:05 хв.: « Біла зброя не страшний обман »; на 29:16 хв. : «перед тим як купувати це уебище (ніж ТОВ «Біла Зброя») подумайте десять раз»; - у відеоролику «[INFO]» [INFO] визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача, що: «Біла Зброя наживається на крові»; -зобов`язати відповідача [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, видалити з комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал, що порушеє немайнові права позивача, а саме порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, що розміщений за адресою: [INFO]; -зобов`язати відповідача [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом розміщення на своїй персональній сторінці youtube, спростувати поширену недостовірну інформацію про позивача шляхом розміщення попередньо узгодженого із позивачем відео-роліку спростування, під заголовком «Спростування»; -зобов`язати відповідача ТОВ «Гугл» видалити із комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал, що порушує майнові права позивача, а саме: порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, що розміщений за адресою: [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач здійснює свою господарську діяльність у сфері виробництва столових приборів (основний), ножів. Позивачем у червні 2024 року в інтернет мережі були виявлені відеоролики, які містять неправдиву інформацію, яку викладено у формі фактичних тверджень відносно продукції (ножів), які виробляє позивач, та яка негативно впливає на репутацію товариства. Відеороліки були опубліковані на інтернет ресурсі http://www.youtube.com, автором каналу якого є відповідач [PERSON] . Позивач вказує, що відеоролик під назвою « [INFO]» [INFO] містить висловлювання відповідача про те, що: «ніж ніхто не термічив (не піддавав термічній обробці) і що сталь ресора» (24:48 хв.). На 26:18 хв. відповідач заявляє «це кітайшина це обман» на 26:43 хв. «біла зброя це жах». На 27:05 хв. відповідач стверджує, що «біла зброя це страшний обман». На 29:16 хв. відповідач зазначає: «перед тим як купувати це уебище подумайте десять раз». Також позивач вказує, що [PERSON] в інтернет мережі розповсюджує відеоролик під назвою « [INFO] » [INFO] , в якому він вказує, що «Біла зброя наживається на крові». При перегляді відеороликів в мережі інтернет Ютуб у глядача та отримувача інформації створюється потворне враження відносно ТОВ «Біла Зброя», її продукції, що значною мірою впливає на ділову репутацію позивача, обсяги реалізації продукції товариства та відношення покупців до продукції. Позивач вказує, що товариство приймає активну участь у тендерах та оборонних замовляннях, де репутація значною мірою впливає на конкурентність продукції позивача та його ділову репутацію. Посилаючись на викладене, а також з огляду на недостовірність оприлюдненої відповідачем інформації щодо позивача, останній, вимушений звернутись до суду із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2024, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2024, позову залишено без руху, та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 06.01.2025, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. 24.01.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Гугл», в якому останній вказує, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки постачальником послуг хостингової онлайн-платформи YouTube є інша юридична особа, а саме Google LLC, як це вказано в Умовах користування онлайн платформи YouTube. При цьому, наголошує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Гугл», є окремою юридичною особою, що зареєстрована в Україні, і не є безпосередньою дочірньою компанією, офісом, відокремленим підрозділом юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави - компанії Google LLC, що підтверджується листом Міністерства економіки України від 29.12.2023 та відомостями з ЄДРЮ. За таких обставин просить у задоволенні позову відмовити. 12.02.2025 представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що твердження представника відповідача ТОВ «Гугл» не відповідають дійсності, оскільки останній є особою, наділеною правом на видалення інформації з платформи YouTube, та є представником компанії Google LLC в Україні. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача Федоряка С.Б. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказав, що інформація, відображена у відеороліку є особистими судженнями останнього. Представник відповідача ТОВ «Гугл» в судовому засіданні просив суд відмовити в частині позовних вимог до ТОВ «Гугл», посилаючись на те, що останній є неналежним відповідачем у справі. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно з вимогами ч.1 ст.15 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. У статті 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Статтею 5 Закону України "Про інформацію" визначено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про інформацію", право на інформацію охороняється законом. При цьому, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно із ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Частиною 1 статті 94 Цивільного кодексу України передбачено право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 Цивільного кодексу України. Юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно з ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Частиною 7 статті 277 Цивільного кодексу України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації належить не лише фізичним особам, а і юридичним, оскільки, це право може бути використане господарюючим суб`єктом, як спосіб судового захисту про поширення інформації, що шкодить діловій репутації. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що позивач у червні 2024 року в інтернет мережі виявив відеоролики, які опубліковані на інтернет ресурсі http://www.youtube.com, автором каналу якого є відповідач [PERSON] . Позивач вказує, що відеоролик під назвою « [INFO]» [INFO] містить висловлювання відповідача про те, що: «ніж ніхто не термічив (не піддавав термічній обробці) і що сталь ресора (24:48 хв.). На 26:18 хв. відповідач заявляє «це кітайшина це обман», на 26:43 хв «Біла зброя це жах». На 27:05 хв. відповідач стверджує, що «Біла зброя це страшний обман». На 29:16 хв. відповідач зазначає: «перед тим як купувати це уебище подумайте десять раз». Також позивач вказує, що [PERSON] в інтернет мережі розповсюдив відеоролик під назвою « [INFO] » [INFO] , в якому він вказує, що «Біла зброя наживається на крові». Викладена у вказаних відеороликах інформація є хибною та саме цю інформацію позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його право на недоторканність ділової репутації. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року закріплює положення про те, що позивач має довести те, що внаслідок поширеної відповідачем інформації було порушено його особисті немайнові права. У п. 19 цієї постанови вказано, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, - суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 цієї статті визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вбачається, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зі змісту поширеної інформації вбачається, що вона є оціночними судженнями, оскільки, її автором вживаються мовно-стилістичні засоби, які дають підставу вважати, що автор припускає певну інформацію, а не стверджує її, а тому, відповідно, - ця інформація не підлягає визнанню недостовірною та спростуванню, оскільки, не може бути перевірена на відповідність фактичним даним. В оприлюдненій інформації лише припускаються певні версії. Крім того, інформація, яку позивач просить визнати недостовірною взята з контексту відеоролику та її необхідно оцінювати разом з усім її відеоматеріалом, а також, на думку суду, метою відеороліків не є поширення недостовірної інформації конкретно щодо позивача ТОВ «Біла Зброя». У справі Торгіерсон проти Нідерландів, рішення № 11308/84 Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що стаття 10 Конвенції передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». З цього можна зробити висновок, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 поширюються не тільки на «правдиву», тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняєтьсястаттею 10 Конвенції про захист правіосновних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». У зв`язку із наведеним, суд дійшов висновку, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вислови [PERSON] у відеороликах, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність, ділову репутацію позивача. Крім того, слід звернути увагу на те, що, відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. І лише якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижу гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. З огляду на викладене, слід зауважити про те, що якщо позивач вважав висловлювання та інформацію, з приводу яких заявлено позов, такими, що принижують ділову репутацію, то він не був позбавлений можливості скористатися правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Крім того, стороною позивача в ході розгляду справи не доведено сукупність обставин, які становлять склад правопорушення, на який посилався позивач та для захисту від якого він звернувся до суду. При цьому, саме на позивача, в силу приписів закону, покладається обов`язок доведення належними доказами тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено належними доказами вимоги про визнання інформації недостовірною, оскільки інформація, яку він просить визнати недостовірною викладена в формі оціночних суджень, а відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання відповідача [PERSON] видалити з комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал; про зобов`язання відповідача [PERSON] спростувати поширену недостовірну інформацію про позивача шляхом розміщення попередньо узгодженого із позивачем відео-роліку спростування, під заголовком «Спростування»; а також про зобов`язання відповідача ТОВ «Гугл» видалити із комп`ютерної мережі Інтернет, розміщений на http://www.youtube.com змонтований відеоматеріал, оскільки, зазначені вимоги є похідними від первісної вимоги позивача про визнання інформації недостовірною, яка є недоведеною та задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог позивача до відповідача-2 ТОВ «Гугл» суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, що на онлайн платформі відеохостингу "YouTube" автором каналу [PERSON] поширено інформацію у вигляді відеороликів щодо ТОВ «Біла Зброя», яку представник позивача вважає недостовірною, такою, що завдає шкоди діловій репутації позивача та порушує його немайнові інтереси, тому, звертаючись з даним позовом до суду, представник позивача відповідачами залучив автора каналу [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю "Гугл". У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Судом встановлено, що ТОВ "Гугл" є окремою юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України та не є представництвом американської компанії Google LLC в Україні. Зокрема, з листа Міністерства економіки України від 29.12.2023 № 4434-08/72435-07 вбачається, що в Реєстрі представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності. Що ведеться в Мінекономіки, відсутня інформація щодо реєстрації представництв компаній Google LLC та Google International LLC. Також установлено, що ТОВ "Гугл" не є постачальником послуг YouTube або власником даного веб-сайту (https://www.youtube.com), не впливає на розміщення чи видалення інформації з платформи YouTube та не несе відповідальності за її зміст. За таких обставин, у задоволенні позову в частині вимог ТОВ «Біла Зброя» до відповідача -2 ТОВ «Гугл» слід відмовити, у зв`язку із пред`явлення позову до неналежного відповідача. Судові витрати, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed