Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

04 листопада 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 28 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Після настання дати виконання зобов`язання, а саме 28 вересня 2019 року, [PERSON] відмовилась виконати зобов`язання із повернення грошових коштів, що зумовило звернення [PERSON] до суду. 13 липня 2020 року Монастирищенський районний суд Черкаської області відкрив провадження у справі № 702/340/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 30 листопада 2023 року Монастирищенський районний суд Черкаської області ухвалив рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю, стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 6 291 827, 27 грн. Постановою Черкаського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 квітня 2024 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] . На виконання рішення суду першої інстанції було отримано виконавчий лист у справі № 702/340/20 від 06 березня 2024 року, який видав Монастирищенський районний суд Черкаської області. [PERSON] звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступу Д.М. та 02 квітня 2024 року було відкрито виконавче провадження № 74609836. Згодом позивачу стало відомо, що [PERSON] 27 серпня 2020 року уклала договір дарування (тобто через місяць після відкриття провадження у справі щодо стягнення з неї боргу за договором позики), здійснивши відчуження своєї квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На думку позивача наявні правові підстави для визнання цього договору дарування недійсним, оскільки він містить всі ознаки фраудаторного правочину та такі дії [PERSON] свідчать про її намагання уникнути звернення стягнення на її майно під час виконання рішення суду про стягнення з неї боргу, а тому позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 27 серпня 2020 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53789453 від 27.08.2020, запис про право власності № 37928763; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53789453 від 27.08.2020 та запис про право власності № 37928644. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/21816/24 між суддями від 05 листопада 2024 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 07 листопада 2024 року. Ухвалою суду від 12 листопада 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 19 листопада 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. 20 листопада 2024 року до суду з електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідачів. Ухвалою суду 21 листопада 2024 року було відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання 15 січня 2025 року о 14:30 год. Окрім того, вказаною ухвалою суду до участі у справі як третю особу було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина Ю.А. Ухвалою суду від 26 листопада 2024 року позов було залишено без руху. 02 грудня 2024 року до суду надійшло клопотання, до якого були долучені докази надсилання позовної заяви з додатками учасникам справи. 26 листопада 2024 року до суду від представника відповідача- 1 надійшов відзив на позовну заяву. 16 грудня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 15 січня 2025 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Підготовче засідання було відкладено на 06 лютого 2025 року на 14:30 год. 6 лютого 2025 року від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення щодо суті спору, в яких зазначено про можливість розгляду справи у відсутність їх представника. У підготовче засідання призначене на 06 лютого 2025 року у режимі відеоконференцзв`язку з`явилися представник позивача та представник відповідача-1, які не заперечували щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - приватний нотаріус КМНО Федоришин Ю.А. до суду не з`явився, конверти, які надсилались на адресу місцезнаходження його офісу повернулись до суду з відміткою "адресат відсутній за адресою". Будь-яких заяв з процесуальних питань від нього не надходило. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також законні представники [PERSON] до суду не з`явились, конверти надіслані на адресу їх місця реєстрації повернулись до суду із відмітками "адресати відсутні за адресою". За повідомленням адвоката Горового О.В. [PERSON] та її батьки - законні представники, наразі проживають за кордоном. Ухвалою суду від 6 лютого 2025 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті на 5 березня 2025 року. Судове засідання 5 березня 2025 року не відбулось через відсутність судді на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Наступне судове засідання було призначено на 3 квітня 2025 року. У судовому засіданні представник позивача підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти заявлених вимог, вказав, що у відповідачки є й інше майно, на яке може бути звернуто стягнення, а тому дарування спірної квартири не є фраудаторним договором, на день укладання договору на квартиру не було накладено судом арешт. Крім того, вказав, що позивач пропустив позовну давність для звернення із позовом до суду, оскільки спірний договір був укладений 27 серпня 2020 року, а позивач звернувся із цим позовом до суду лише у листопада 2024 року. Також вказав, що позивачами не надано суду жодних доказів неможливості виконання рішення суду за відсутності у власності відповідача спірної квартири. Проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 28 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка отримала у борг 6025000 грн, які зобов`язувалсь повернути в строк до 28 вересня 2019 року. 13 липня 2020 року Монастирищенський районний суд Черкаської області відкрив провадження у справі № 702/340/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою суду від 13 липня 2020 року судом було відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно [PERSON] - земельну ділянку кадастровий номер 1225080500:02:199:1004, квартиру за адресою: [ADDRESS] ; будинку за адресою: [ADDRESS] . 30 листопада 2023 року Монастирищенський районний суд Черкаської області ухвалив рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю, стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 6 291 827 (шість мільйонів двісті дев`яносто одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн 27 коп основного боргу, 139780 грн інфляційних втрат та 127047,27 грн 3% річних. Постановою Черкаського апеляційного суду у справі від 9 вересня 2020 року залишено без змін рішення Монастирищенський районний суд Черкаської області від 30 листопада 2023 року. Ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного Суду по справі від 30 квітня 2024 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] . На виконання рішення суду першої інстанції, було отримано виконавчий лист у справі № 702/340/20 від 06 березня 2024 року, який видав Монастирищенський районний суд Черкаської області. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д.М. від 2 квітня 2024 року відкрито виконавче провадження № 74609836 з виконання рішення суду від 30 листопада 2023 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 6 291 827, 27 грн основного боргу, 139780 грн інфляційних втрат та 127047,27 грн 3% річних. Також постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. від 2 квітня 2024 року відкрито виконавче провадження № 74612328 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 20806,60 грн. Постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. від 2 квітня 2024 року об`єднано виконавчі провадження № 74609836 та № 74612328 у зведене виконавче провадження № 74616227 та постановою від 2 квітня 2024 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] . Також постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. від 2 квітня 2024 року накладено арешт на грошові кошти [PERSON] . Як зазначає представник позивача, після відкриття виконавчого провадження у справі та початку виконавчих дій, зокрема встановлення майна відповідачки, за рахунок якого можливе виконання рішення суду, позивачу стало відомо, що відповідачка [PERSON] 27 серпня 2020 року уклала договір дарування, за яким відчужила належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] своїм на той час неповнолітнім дітям - [PERSON] та [PERSON] . Звертаючись із позовом до суду позивач зазначає, що на цей час відповідач рішення суду не виконала, борг йому не повернула, наявне у неї майно: земельні ділянки та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] не вистачає для сплати всього боргу, а квартира у м. Києві була відповідачкою умисно подарована своїм неповнолітнім дітям, з метою уникнення реалізації її на торгах та повернення йому боргу. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: -особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; -наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; -для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17). Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21). Судом встановлено, що спірний договір дарування нерухомого майна був укладений відповідачкою [PERSON] 27 серпня 2020 року, за умовами якого нерухоме майно було подарено її, на той час, неповнолітнім дітям (на цей час одна з дочок відповідачки вже повнолітня). Отже, майно було відчужене на підставі неоплатного договору та на користь близьких родичів. Крім того, суд враховує, що спірний договір дарування був укладений після відкриття Монастирищенським районним судом Черкаської області провадження у справі № 702/340/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, та відповідно до змісту судового рішення вбачається, що станом на день звернення позивача із позовом до суду у липні 2020 року про стягнення боргу, відповідачка мала борг перед позивачем у розмірі 6025000 грн, який мала повернути позивачу ще у вересні 2019 року. Також суд зазначає, що спірний договір був укладений після постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову у забезпеченні позову, шляхом накладення арешту на майно відповідачки, зокрема квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд враховує, що відповідачка була обізнана із перебуванням справи у провадженні суду, оскільки 22 липня 2020 року від її імені адвокатом Слабоус Є.А. було подано відзив на позовну заяву та клопотання про відкладення призначено підготовчого засідання на 12 серпня 2020 року. Вказані фати не заперечувались та не спростовувались представником відповідача у судових засіданнях. Суд відхиляє доводи представника відповідача, що відсутність арешту нерухомого майна на час укладання спірного договору дарування свідчить про відсутність ознак фраудаторного договору, зважаючи на те, що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21). Суд також відхиляє доводи представника відповідача про те, що у відповідачки наявне інше майно, за рахунок якого можна виконати рішення суду та повернути борг позивачу, зокрема: дві земельні ділянки (Полтавська та Дніпропетровська обл) та частка домоволодіння у Полтавській області, оскільки як зазначила представник позивача у відповіді на відзив, у межах виконавчого провадження приватним виконавцем було здійснено оцінку нерухомого майна відповідачки, зокрема земельних ділянок та встановлено, що вартість земельних ділянок загалом становить 412876,60 грн, в той час як борг відповідачки становить - 6291927,27 грн з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних. У судовому засіданні представник відповідача вказав, що відповідачка не працює, чи повернула вона позивачу якусь частину боргу, чи здійснює це певними сумами протягом певного часу і на цей час, представник відповідача надати суду інформацію не зміг, вказав, що не володіє такою. Отже, представником відповідача суду не було надано жодних доказів того, що відповідачка намагається виконати рішення суду, вчиняє для цього всі залежні від неї дії, не намагається (не намагалась) «приховати» наявне у неї майно за рахунок реалізації якого можливо було б повернути борг чи його значну частину позивачу. Також за повідомленням представника відповідача, відповідач [PERSON] на цей час перебуває за кордоном. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Представник відповідача не надав пояснення щодо мети укладання відповідачкою спірного договору дарування нерухомого майна та передачу такого майна своїм неповнолітнім дітям саме під час знаходження у провадженні суду цивільної справи про стягнення з відповідачки [PERSON] боргу за користь позивача. Отже, судом встановлено, що спірний договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] був вчинений відповідачкою з метою уникнення звернення стягнення на таке майно, враховуючи наявний між сторонами спір щодо стягнення з відповідачки боргу у розмірі 60250000 грн. Такий договір містить ознаки фраудаторності, бо він вчинений на безоплатній основі, на користь близьких осіб- неповнолітні діти, під час розгляду справи про стягнення з відповідачки боргу, після постановлення судом ухвали про відмову у накладенні арешту на спірну квартиру, при цьому представником відповідача не доведено, а судом, відповідно, не встановлено наявність у відповідачки достатнього іншого майна, за рахунок якого можливо б було сплатити борг перед позивачем чи хоча б його , 1/3 частину. Доказів погашення боргу, та закінчення виконавчого провадження матеріали справи не містять, як і не містять доказів вчинення відповідачкою дій для погашення боргу перед позивачем. Поряд з цим, представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що позивачем пропущено позовну давність, оскільки спірний договір був укладений 27 серпня 2020 року, а позивач звернувся із цим позовом до суду лише у листопада 2024 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Як вказала у відповіді на відзив та у судових засіданнях представник позивача, про існування спірного договору дарування квартири позивачу стало відомо в межах виконавчого провадження, яке було відкрито 2 квітня 2024 року, а тому саме з цього часу і необхідно відраховувати строк 3 роки для звернення із позовом до суду. Також вказала, що позивач не зобов`язаний кожного дня перевіряти ДРРП з метою встановлення наявності/відсутності у боржника майна. Суд враховує, що спірний договір дарування квартири був укладений відповідачкою у серпні 2020 року, поряд з цим представником відповідача не надано суду жодних доказів обізнаності позивача із цим фактом у день укладання договору, як ним здійснюється відрахування позовної давності, чи в будь-який інший час, до 2 квітня 2024 року (відкриття виконавчого провадження). Поряд з цим, суд враховує, що згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до липня 2023 року. Також пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, підстави для застосування позовної давності до заявлених вимог у цій справі відсутні. Таким чином, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що укладення договору дарування нерухомого майна на користь неповнолітніх дітей під час перебування у провадженні суду позову про стягнення боргу з відповідачки, направлено на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до членів родини з метою збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання за його рахунок рішення суду. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Стосовно вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19). Функціональним призначенням процедурних норм є «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 вказано, що «необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 932/18757/19 зазначено, що «апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що всупереч принципу добросовісності [PERSON], після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу, відчужив спірну частку домоволодіння [PERSON] (іншому співвласнику домоволодіння) з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу за договором позики та задля унеможливлення в подальшому звернення стягнення на частку майна боржника у праві власності на виконання судового рішення про стягнення боргу. … вимога про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] не є належною, оскільки для повернення майна (частки в праві спільної часткової власності) боржнику оспорювання реєстраційних дій щодо цього майна не вимагається. У зв`язку з цим постанову апеляційного суду в цій частині слід скасувати. При відмові в задоволенні цієї позовної вимоги суд першої інстанції вважав її похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині належить змінити в мотивувальній частині». Тому вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не є належними, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається, а вимоги про повернення майна боржнику позивач не заявляв. Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 5 лютого 2025 року у справі № 757/52379/21-ц За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи визначені позивачем підстави позовних вимог до відповідача суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню щодо визнання недійсним договору дарування квартири від 27 серпня 2020 року, в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial