Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Рятувально-водолазної служби Тернопільської області, просить стягнути з відповідача в її користь середній заробіток за порушення строків виплати при звільненні у розмірі 6 779,00 гривень за період з 01.07.2020 по 31.12.2020 та судові витрати. Позов мотивовано тим, що позивачка працювала на посаді прибиральника службових приміщень 0,5 ставки Рятувально-водолазної служби Тернопільської області в період з 01.07.2004 по 30.06.2020 та була звільнена із займаної посади за скороченням штатів. В день звільнення відповідач не виплатив заробітну плату, грошову компенсацію за дні не використаної щорічної основної відпустки та вихідну допомогу. 30 липня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом видано судовий наказ №607/12402/20 про стягнення з Рятувально-водолазної служби Тернопільської області відповідача в користь [PERSON] 22 655,92 гривень заборгованості по заробітній платі. Позивачка звернулася в Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, та 21.01.2025 отримала постанову про закінчення виконавчого провадження, їй стало відомо про те, що заборгованість по заробітній платі сплачено 11.10.2024, відповідно до платіжної інструкції №1672 від 09 жовтня 2024 року. Згідно довідки №23 від 10.01.2025, Рятувально-водолазною службою Тернопільської області про розрахунок компенсації за невчасно виплачені розрахункові звільненому працівнику, наявна заборгованість згідно статті 117 КЗпП перед [PERSON] за 6 місяців становить 6 779,00 гривень. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивачка в судове засідання не з`явилася, звернулася із заявою, в якій просила розглядати справу у її відсутності. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, начальник звернувся із клопотанням, в якому просив розглядати справу без його участі, позов визнав. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] працювала на посаді прибиральника службових приміщень 0,5 ставки Рятувально-водолазної служби Тернопільської області (далі Боржник) в період з 01.07.2004 по 30.06.2020 та була звільнена із займаної посади за скороченням штатів, що видно із трудової книжки позивачки (а.с. 10). Відповідно до судового наказу від 31 липня 2020 року у справі №607/12402/19 судом стягнуто із Рятувально-водолазної служби Тернопільської області на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 22655 грн. 92 коп. за період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року. Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції від 14.10.2024 закінчено виконавче провадження у зв`язку із тим, що заборгованість оплачена 09.10.2024 в повному обсязі (а.с.19). Як видно із довідки Рятувально-водолазної служби Тернопільської області від 10 січня 2025 року, заборговану заробітну плату в сумі 22655,92 грн виплачено в жовтні 2024 році. За період липень-грудень 2020 компенсація згідно статті 117 КЗпП України становить 6779 грн, з розрахунку середньоденного заробітку 52,55 грн Х кількість робочих днів - 129. Дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку. Відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як видно із постанови державного виконавця від 14.10.2024 (а.с. 19) відповідачем виплачено заборгованість по заробітній платі 09.10.2024. Позивач стверджує, що про факт виплати заборгованості по заробітній платі дізналася 21 січня 2025 року, коли звернулася із заявою про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження (а.с.8) Зважаючи на те, що відповідач не заперечив таких пояснень, а навпаки, звернувся до суду із заявою про визнання позову, суд приймає до уваги таке твердження, та вважає, що позивачка не пропустила строк звернення до суду, оскільки про факт виплати дізналася 21.01.2025. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17. Ураховуючи, що не проведення з вини Рятувально-водолазної служби Тернопільської області розрахунку при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивачка звернулася із вимогою про стягнення середнього заробітку тільки за період 01.07.2020 по 31.12.2020 в розмірі 6 779,00 гривень, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. При цьому, на думку суду, сума компенсації згідно статті 117 КзПП, які просить стягнути позивачка, зважаючи на розміру належних до виплати сум, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. При цьому, суд враховує і визнання позову відповідачем. Зважаючи на приписи статті 141, 143 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог та визнання позову відповідачем, із Рятувально-водолазної служби Тернопільської області в користь [PERSON] слід стягнути 605,6 грн сплаченого судового збору (50% від 1211,20), та повернути з державного бюджету 605,6 грн сплаченого судового збору (50% від 1211,20).

Outcome: approved