Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Бориславської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов мотивований тим, що між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 03 липня 2024 року був розірваний. За час шлюбу у сторін народилася двоє дітей- [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми та проживають з позивачем, відповідачка ще до розірвання шлюбу припинила спільно проживати з позивачем. З 2014 року, відповідачка самоусунулась від виховання дітей, припинила будь яке спілкування з ними, не цікавиться їх життям. [PERSON] створила нову сім`ю, планує жити за кордоном і діти не сприймають нового майбутнього чоловіка та не бажають їхати з матір`ю. Всі обов?язки по вихованню та утриманню неповнолітніх дітей виконує позивач, так як діти проживають з ним, і він забезпечує їх всім необхідним для нормального проживання, розвитку та навчання. Відповідач [PERSON] взагалі не турбується про фізичний і духовний розвиток своїх неповнолітніх дітей, їх підготовкою до самостійного життя, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не забезпечує їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не забезпечує необхідного для дітей харчування, медичного догляду, не проявляє до дітей батьківської уваги та турботи. З приводу такої безвідповідальної поведінки відповідача позивач звернувся із письмовою заявою в орган опіки та піклування Бориславської міської ради та виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області - як орган опіки і піклування дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , є доцільним та відповідає інтересам дітей, що стверджується висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради та рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області за №201 від 26 червня 2024 року. Крім цього вважає, що з відповідачки підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому просить суд, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей та стягувати з неї аліменти на їх утримання в розмірі 1/3 частки всіх видів її заробітку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився однак його представник - адвокат Наминанік О.С. у судовому засіданні просила вимоги позовної заяви задоволити в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак скерувала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнає. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши думку представника позивача, третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішення Бориславського міського суду Львівської області від 03 липня 2024 року, шлюб [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 06 вересня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області - розірвано. З свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , встановлено, що її батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції, актовий запис №55. З свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , встановлено, що його батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №116. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 165 СК України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками для [PERSON] та [PERSON] . Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року в п.16: „Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками". За змістом роз`яснень, п.п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як вбачається із витягу №388 про зареєстрованих у житловому будинку осіб, за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими є - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно Акту обстеження умов проживання від 17 жовтня 2024 року, виданого начальником СуСД міської ради, за адресою: [ADDRESS] , за адресою фактично проживають - [PERSON] - батько та діти - [PERSON] та [PERSON] . Помешкання забезпечене всім необхідним для нормальної життєдіяльності. Умови проживання задовільні. Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Обставини на які посилається позивач є те, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей, без поважних причин залишивши їх без материнської уваги та турботи за відсутності перешкод у спілкуванні з ними, водночас діти залишились проживати з батьком. Окрім цього, згідно з заяви [PERSON] , вбачається, що остання позов визнала тобто дає згоду на позбавлення її батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Наведені обставини свідчать про байдуже та безвідповідальне ставлення матері до своїх дітей. Оскільки згідно з чинним законодавством України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Невиконання батьківського обов`язку з боку відповідачки суперечить ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 26 червня 2024 року № 201, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] . Зокрема, вказаним висновком встановлено, що мама дитини - [PERSON] самоусунулася від виховання дітей не дбає про їх фізичний та моральний розвиток, матеріально не забезпечує, не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям, з сім?єю не проживає. Окрім того, 16 травня 2024 року [PERSON] заявою повідомила, що їй відомо про розгляд питання на комісії з питань захисту прав дитини про позбавлення її батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] і просить розглядати дане питання без її участі. [PERSON] має іншого чоловіка з котрим має намір створити сім?ю. Діти не сприймають її майбутнього чоловіка та категорично відмовляються їхати з матір?ю за кордон. У зв?язку з цим, вона немас можливості належним чином виконувати свої батьківські обов?язки стосовно неповнолітніх дочки, сина (заява [PERSON] від 16.05.2024 року). Неповнолітні, [PERSON] , , [PERSON] , проживають та виховуються у сім?ї батька - [PERSON] . Діти забезпечені всім необхідним для нормальної життедіяльності, проживання та виховання. Мають окремі ліжка для сну, шафу для одягу, куток дозвілля, комп?ютерну техніку для навчального процесу та загального розвитку. Умови проживання - задовільні. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини були присутні діти: [PERSON] , [PERSON] та висловили свою думку стосовно матері. Вони повідомили, що їх мати зайнята лише собою, влаштовує своє власне життя. Діти неодноразово просили матір щоб вона не виїжджала за кордон, щоб залишилася з ними разом проживати в сім?ї. Однак мати не бере до уваги думку дітей і ставить власні інтереси вище дитячих. Мати дітей не цікавиться їх шкільним життям. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Положення частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статтей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 СК України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Вважаючи доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду та вихованню дітей на підставі з`ясованих у справі обставин, а також враховуючи, що ставлення відповідачки до своїх дітей суперечать основним засадам прав та обов`язків батьків з виховання та розвитку дітей їх інтересам, суд вважає, що відповідачку слід позбавити батьківських прав щодо [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Так, відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зі змісту ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідачки на користь позивача на утримання їх неповнолітніх дітей, при встановленні розміру аліментів, суд з урахуванням вимог ст. 182 СК України та те, що кожен з батьків рівноцінно несе обов`язок щодо утримання дитини, те, що дитина проживає спільно з батьком, який нею опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, те, що відповідачка не заперечила щодо задоволення позовних вимог і сплати аліментів у відповідній частці, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки [PERSON] аліментів в розмірі 1/3 частки її доходу, на утримання дітей- [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , до їх повноліття, на користь позивача, що буде відповідати інтересам дітей та обох батьків. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Датою подачі позову є 30 січня 2025 року, а тому аліменти стягувати від дня пред`явлення позову - з 30 січня 2025 року. Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст.192 СК України, звернутись до суду про зміну розміру аліментів. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved