Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Безугла І.С., яка діє на підставі ордеру серія СА №1098537 від 25.09.2024 звернулась до Савранського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Тетіївської міської ради про позбавлення батьківських прав. Цивільний позов обґрунтовано тим, що [INFO] у позивача та відповідачки народився син [PERSON] . Позивач виховує сина з 5 років самостійно. Мати у вихованні дитини участі не приймає, жодного разу його не провідала та не допомагала матеріально. Крім того, представник позивача вказала, що [PERSON] проживає однією сім`єю з [PERSON] та разом виховують неповнолітнього [PERSON] . Враховуючи, що рідна мати неповнолітнього [PERSON] не проживає зі своїм сином, не бачиться з ним, не займається його вихованням та розвитком, не забезпечує матеріально, не проявляє заінтересованість в подальшій долі дитини, не цікавиться станом здоров`я, не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини представник позивача просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу. 09.10.2024 ухвалою Савранського районного суду Одеської області позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Тетіївської міської ради про позбавлення батьківських прав залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 14.10.2025, на виконання ухвали суду від 09.10.2025, через систему Електронний суд, надійшла уточнена позовна заява (а.с.26-27). Згідно відповіді №851573 від 17.10.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.28). Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області від 18.10.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 27.11.2024 (а.с.29-30). 22.10.2025 до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Безуглої І.С. про участь у справі у режимі відеоконференції (а.с.33, 49, 61, 80, 95, 100, 111). Ухвалою суду від 25.10.2024 вищевказану заяву задоволено (а.с.36, 50, 62, 83, 98, 106, 115). 25.11.2025 до суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Савченка С.М. про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.39). Того ж дня до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку з хворобою дитини (а.с.42). Разом з тим відповідачка надала суду довідку сімейного лікаря [PERSON] про те, що станом на 26.11.2024 [PERSON] 2018 року народження знаходиться на амбулаторному лікуванні (а.с.43). Слухання справи відкладено на 11.12.2024. 11.12.2024 до суду надійшло клопотання відповідачки [PERSON] про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 24.12.2024 до суду надійшло клопотання свідка [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.57). Слухання справи відкладено на 15.01.2025. 15.01.2025 до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку з хворобою її представника - адвоката Савченка С.М. (а.с.63). 23.01.2025 до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Безуглої І.С. про долучення до матеріалів справи висновок психолога (а.с.67-68). Слухання справи відкладено на 29.01.2025. 27.01.2025 до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з хворобою дитини (а.с.75). Матеріали справи містять довідку про те, що [PERSON] 29.01.2025 разом з дитиною [PERSON] знаходилася на консультації у ЛОР-лікаря в м. Гайворон (а.с.77). 06.02.2025 до суду надійшла заява свідка [PERSON] про участь у справі в режимі відеоконференції (а.с.86). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 07.02.2025 вищевказану заяву задоволено (а.с.87). 18.02.2025 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON] (а.с.89-91). Слухання прави відкладено на 19.02.2025. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 19.02.2025 підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 12.03.2025. 11.03.2025 до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про відкладення слухання справи на іншу дату у зв`язку з її хворобою (а.с.99). 13.03.2025 до суду надійшла заява свідка [PERSON] про участь у справі в режимі відеоконференції 21.03.2025 (а.с.104). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 07.02.2025 вищевказану заяву задоволено (а.с.105). Крім того, матеріали справи містять довідку сімейного лікаря [PERSON] про те, що [PERSON] знаходилась на амбулаторному лікуванні з 10.03.2025 по 14.03.2025 (а.с.109). Слухання справи відкладено на 21.03.2025. 21.03.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 01.04.2025. 01.04.2025 представник позивача - адвокат Безугла І.С. в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримала просила задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні 01.04.2025 позовні вимоги не визнала та вказала, що з 2013 року [PERSON] повідомив відповідачку, що більше не бажає проживати разом з нею та дітьми, оскільки в нього є інша жінка. В подальшому без відома відповідачки позивач забрав сина та не повідомив про його місце знаходження. В 2015 році [PERSON] запропонував відповідачці щоб їх син [PERSON] проживав разом з ним, а син [PERSON] - з відповідачкою. [PERSON] спочатку не погоджувалася, однак під тиском позивача згодом погодилася та вони один одному написали розписки. Зі слів відповідачки зміст розписок становив те, що син [PERSON] буде приживати з батьком [PERSON] , а [PERSON] - з відповідачкою. Крім того, відповідачка вказала, що згідно розписок [PERSON] могла бачитися з сином [PERSON] , а позивач в свою чергу має допомагати молодшому сину [PERSON] . Разом з тим, відповідачка зазначила, що на протязі дев`яти років вона намагалася встановити де знаходиться її син та встановити з ним зв`язок. Однак, позивач з сином [PERSON] постійно змінював місця проживання, неодноразово блокував її номер телефону та не дозволяв спілкуватися з сином. Так, 2017 році відповідачка побачила сина біля магазину де їй вдалося поспілкуватися з ним. [PERSON] в розмові повідомив відповідачці, що хоче побачитися з братом [PERSON] . В подальшому відповідачці вдалося поспілкуватися з директором ліцею, де навчався її син, та дізнатися про його успіхи в навчанні. Також відповідачка повідомила, що її син [PERSON] спочатку погоджувався на спілкування, а згодом перестав та вказав що не хоче зустрічі. Крім того, [PERSON] вказала, що вона все ж таки намагалася встановити зв`язок з сином та дізналась, що він навчається в Київській школі. Так, відповідачка позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Савченко С.М. в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Служба у справах дітей та сім`ї в особі виконавчого комітету Тетіївської міської ради повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Однак, їх представник [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду не заперечувала (а.с. 88). Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона проживає з позивачем та його неповнолітнім сином [PERSON] однією сім`єю з 29.04.2018 року. Позивач забрав сина у відповідачки коли йому було чотири роки. Після одруження неповнолітній [PERSON] почав називати [PERSON] мамою. Крім того, свідок вказала, що вона має намір усиновити неповнолітнього [PERSON] . Також, свідок вказала, що відповідачка, яка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] не бачиться з сином та матеріально не допомагає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона з позивачем знаходиться в добрих відносинах, він її зять а [PERSON] її рідною донькою. Крім того, свідок вказала, що деякий час неповнолітній [PERSON] проживав біля неї та ходив у школу. Рідна мати хлопчика - [PERSON] ніколи не дзвонила, не цікавилася його життям та не провідувала сина за місцем його проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона добре знає відповідачку [PERSON] , яка в свій час вела аморальний спосіб життя та вживала алкогольні напої. Крім того, свідок вказала, що [PERSON] ніколи не цікавилася життям сина [PERSON] і ніколи його не провідувала за місцем його проживання. Також, свідок вказала, що неповнолітній [PERSON] на даний час проживає разом з [PERSON] та [PERSON] які його доглядають та в хлопчика є все для життя, а він вважає [PERSON] своєю матір`ю Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він є батьком відповідачки [PERSON] . Тривалий час його донька та позивач проживали однією сім`єю. Однак, свідок вказав, що [PERSON] часто ображав [PERSON] та вона дзвонила [PERSON] та плакала. Так, позивач вигнав з дому відповідачку та її сина [PERSON] , а [PERSON] залишив біля себе. Крім того, свідок [PERSON] вказав, що неодноразово просив дозволу у позивача щоб поспілкуватися з онуком [PERSON] однак, позивач не дозволяв. [PERSON] теж не могла спілкуватися із сином [PERSON] тому, що позивач блокував її номер телефону та був проти їх спілкування. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , його жінкою - [PERSON] та сестричкою [PERSON] . В [PERSON] та [PERSON] склалися дружні відносини. Також, свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] бачив давно, вона йому не телефонує та не допомагає. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що при спілкуванні з психологом, він вказав, що не хоче спілкуватися та проживати з [PERSON] разом з тим, свідок [PERSON] вказав, що колись хотів спілкуватися з братом [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона перебуває у дружніх стосунках, зокрема з відповідачкою [PERSON] . Сім`ю [PERSON] вона знає давно. Також, свідок вказала, що не дивлячись на те, що [PERSON] сирота з дитячого будинку вона є гарною матір`ю. [PERSON] обробляє земельну ділянку та доглядає двох малолітніх дітей. Діти мають охайний вигляд та доглянуті. Разом з тим, свідок вказала, що [PERSON] прагне до спілкування зі старшим сином [PERSON] . Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачку, представника відповідачки та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що [INFO] народився [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим Виконавчим комітетом Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області від 01.10.2010 (а.с.6). Разом з тим, з вищевказаного свідоцтва вбачається, що в графі батько зазначено позивача [PERSON] , а в графі мати - відповідачку [PERSON] . Згідно характеристики учня 9-Б класу Тетіїівського ліцею №4 Тетіївської міської ради Київської області [PERSON] вбачається, що він зарекомендував себе як здібний та комунікабельний учень. Навчається не в повну міру своїх сил, але докладає значної старанності. Батьки [PERSON] та [PERSON] (дружина батька) постійно контролюють належну увагу вихованню дитини, відвідують класні збори та співпрацюють з класним керівником. За період навчання в ліцеї [PERSON] жодного разу не цікавилася життям та навчанням неповнолітнього [PERSON] (а.с.7). З декларації №0001-Р7КХ-3010 про вибір лікаря, який надає первинну допомогу [PERSON] вбачається, що законним представником пацієнта [PERSON] є [PERSON] (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] має у власності будинок що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.04.2021 (а.с.9 -10). Матеріали справи містять копія свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] , виданого Виконавчим комітетом Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області від 04.04.2013 (а.с.55). Крім того, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] , виданого Савранським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області (а.с.56). З висновку комплексної психолого-педагогічної оцінки розвитку [PERSON] від 21.01.2025 вбачається, що батькам надана рекомендація про продовження роботи над підтримкою емоційного стану хлопця через залучення його до спільних сімейних активностей (а.с.69-73). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] від 13.02.2025 вбачається, що позивач та відповідачка з 2009 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у будинку батьків позивача у с.Ольгопіль Чечельницького району Вінницької області. [INFO] у них народився спільний син [PERSON] . У 2012 [PERSON] поїхав працювати на роботу до м.Києва де працював вахтовим методом, водієм. [PERSON] у свою чергу, за місцем проживання вела домашнє господарство, доглядала дитину. В цей час, між батьками хлопчика стали виникати особистісні непорозуміння, які з часом поглиблювались. У 2013 році [PERSON] народила другу дитину, у свідоцтві про народження якої [PERSON] не записаний батьком. У 2015 році [PERSON] та [PERSON] припинили відносини, умовно розділивши між собою дітей. При цьому, зі слів обох батьків, вони написали один одному відповідні розписки про відсутність будь-яких претензій один до одного. З того часу [PERSON] проживає разом з батьком. Востаннє [PERSON] зустрічалась з сином [PERSON] у 2017 році, у с. Ольгопіль - приїздила до нього в школу. Батько дитини [PERSON] бажає позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] , оскільки, вона близько 9 років не виконує батьківських обов?язків відносно сина та не цікавиться його життям, хлопчик її не пам?ятає та не бажає з нею спілкуватись. Також [PERSON] повідомив, що на цей час, проходить військову службу в Збройних Силах України, що є небезпечним для його життя, а нинішня дружина [PERSON] , яка здійснює обов?язки мами відносно [PERSON] , бажає його усиновити, щоб бути законним представником хлопчика документально. Мати дитини [PERSON] , у своїх поясненнях зазначила, що визнає факт невиконання батьківських обов?язків відносно [PERSON] протягом 9 років, однак не сподівалася, що буде підніматись питання про позбавлення її батьківських прав, оскільки між нею та [PERSON] існували певні домовленості. Позовні вимоги не визнає, бажає змінити свою поведінку, налагодити стосунки із сином. Наразі слідкує за його сторінкою у соціальних мережах, відправляє месенджери, намагається зв?язатись по телефону, бажає спілкуватись з сином, однак поки що син на контакт не іде. Опитаний, з усного дозволу матері дитини, неповнолітній [PERSON] мало чого пригадує з минулого. Коли пішов до першого класу, то проживав уже із татом та мамою [PERSON] . Рідна мати [PERSON] приїжджала востаннє коли [PERSON] був у другому класі. Виховує [PERSON] мама [PERSON] , йому з нею добре, але наразі вона не має законних прав стосовно нього, тому він бажає, щоб суд позбавив [PERSON] батьківських, а [PERSON] його усиновила. У висновку психолого-педагогічної оцінки розвитку особи, складеного 21.01.2025 працівниками КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Тетіївської міської ради вказано, що [PERSON] , вважає, [PERSON] (дружину батька) своєю справжньою матір?ю, яка забезпечила йому справжню родину. Біологічну маму [PERSON] , [PERSON] не називає мамою, при цьому зазначає, що розуміє її статус, але не має з нею емоційного зв?язку через відсутність спілкування протягом багатьох років. Працівниками Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради та КУ «Центр соціальних служб» проведено обстеження умов проживання дитини [PERSON] та встановлено, що умови проживання дитини задовільні, базові потреби задовольняються, батьківський потенціал на належному рівні. Згідно довідок виданих КНП «Савранська лікарня», [PERSON] на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває. [PERSON] характеризується позитивно, виховує двох малолітніх дітей та здійснює догляд за батьком [PERSON] - інвалідом І групи. Крім того, з вищевказаного висновку орган опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] відніс на розсуд суду (а.с.89-91). Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства» від 21.06.2001 року, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно зі статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до частини 4 статті 19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до частини 5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Проте, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частинами 5, 6 статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19. Відповідно до частини 1 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 1 статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до часини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пункту 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Згідно з абзацу 2 пункту 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4 ст. 19 СК України). Тлумачення частини 6 статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Проаналізувавши висновок органу опіки та піклування суд встановив, що відповідачка була присутня на комісії, де повідомила, що визнає факт невиконання батьківських обов`язків, однак не сподівалась, що буде підніматися питання стосовно позбавлення її батьківських прав, оскільки між нею та позивачем існували певні домовленості. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що [PERSON] бажає змінити свою поведінку та налагодити стосунки із сином. Отже, вказаний висновок органу опіки та піклування має для суду рекомендаційний характер. У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75). Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v.NORWAY), № 37283/13, пункт 209). ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14,пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього. У цій справі після звернення позивача і до надання вказаного висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, не оцінив обставини її неучасті у вихованні дитини, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та залишив питання про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав на розсуд суду. Так, неактивність або певна бездіяльність відповідачки як матері сама по собі не може вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері/батька особи, яку вони вважають «кращим батьком/матір`ю» для дитини не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків. У цій справі судом не встановлено будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю її сина. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (надалі Постанова) роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно статті 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до пункту 16 Постанови ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Принцип «забезпечення якнайкращих інтересів дитини», закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02. 1991 р.), вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991), якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Таким чином, практична реалізація принципу «забезпечення як найкращих інтересів дитини» вимагає в тому числі з`ясування судами думки дитини під час вирішення спорів, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Національне законодавство України визначає право дитини, яка може висловити свою думку бути вислуханою при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ст. ст. 160, 161, 171 СК України). Ініціатором заслуховування думки дитини у судовому засіданні може виступати сама дитина, її законний представник, представник органу опіки та піклування, сторони та їх представники. Окрім цього, для захисту інтересів малолітніх чи неповнолітніх осіб, суд з власної ініціативи має право збирати докази, що стосуються предмета спору (ст.13 ЦПК України). Судом під час вирішення спору, що стосується безпосередньо неповнолітнього [PERSON] , з метою забезпечення як найкращих інтересів дитини, була надана можливість висловити свою особисту думку та надати пояснення в порядку статті 232 ЦПК України по суті спору щодо відносин з матір`ю [PERSON] та з родиною батька [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , його жінкою - [PERSON] та сестричкою [PERSON] . В [PERSON] та [PERSON] склалися дружні відносини. Також, свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] бачив давно, вона йому не телефонує та не допомагає. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що при спілкуванні з психологом, він вказав, що не хоче спілкуватися та проживати з [PERSON] разом з тим, свідок [PERSON] вказав, що колись хотів спілкуватися з братом [PERSON] . При цьому суд звертає увагу, що надаючи пояснення неповнолітня дитина неодноразово посилалась на психолога, у зв`язку з чим наявні обґрунтовані сумніви щодо наявності власної ствердної думки дитини щодо необхідності позбавлення батьківських прав його матері. [PERSON] думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18. Так, надані суду докази позбавлення батьківських прав, а саме відомості щодо місця проживання позивача з сином, а також належного та відповідального ставлення до виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, показання свідків щодо байдужого ставлення матері до сина, а також обстеження житлово - побутових умов за місцем проживання дитини та одноосібного відвідування медичних закладів та школи батьком та його дружиною [PERSON] , не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення [PERSON] від виконання обов`язків з виховання сина. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком сина займається батько, який у 2018 році створив нову сім`ю з [PERSON] , не свідчить безумовно про те, що мати дитини [PERSON] не бажає приймати участь у його утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Так, з пояснень відповідачки [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідачка погодилась, щоб спільний син сторін [PERSON] проживав з батьком під тиском позивача. Позивач з сином [PERSON] постійно змінював місця проживання (що не заперечувалось стороною позивача в ході судового розгляду), неодноразово блокував її номер телефону та не дозволяв спілкуватися з сином. Між сторонами наявний довготривалий конфлікт. Крім того відповідачка має тяжке матеріальне становище, самостійно виховує двох малолітніх дітей та здійснює догляд за батьком [PERSON] - інвалідом І групи. Зазначені обставини суттєво ускладнили виконання нею батьківських обов`язків. Натомість в судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснила, що бажає налагодити стосунки із сином, слідкує за його сторінкою у соціальних мережах, відправляє повідомлення на месенджери, намагається зв?язатись по телефону, бажає спілкуватись з сином. Суд також зазначає, що нестабільна участь матері в житті сина спричинена також конфліктом між сторонами, проживанням відповідачки на значній відстані від дитини. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 755/17233/16-ц. Судом не взяті також частково до уваги, як належні докази, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки такі не свідчать саме про умисне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків. Зокрема, факт того, що відповідачку свідки не бачили за місцем проживання дитини не є належним доказом у даній справі. Інші покази всіх свідків надані в судовому засіданні суд прийняв до уваги та надав їм правову оцінку. Разом з тим, суд зазначає що покази свідка [PERSON] щодо того, що вона приймає активну участь в житті дитини [PERSON] , а також те, що останній називає її мамою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до сина [PERSON] . Так, на підставі досліджених письмових доказів, пояснень свідків, сторін і неповнолітнього [PERSON] суд встановив, що дитина [PERSON] пам`ятає та знає хто свою матір [PERSON] , матір має право на визначення свого статусу у дитини, оскільки є тенденція заміщення мачухою матір, що є неприпустимим у разі бажання рідної матері бути присутнім в житті дитини, спілкуватись з нею та приймати участь у її вихованні, навіть якщо таке бажання не проявляється активними діями відповідача. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням ї характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Доказів наявності таких обставин суду не надано. Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Згідно частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 статті 76, частинами 1, 2 статті 77, статтями 79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення вказаної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони мають реалізувати своє право на доказування і одночасно виконати обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Також, суд зазначає, що незважаючи на посилання позивача на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, будь-яких матеріалів щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП "Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей" в підтвердження зазначеного не складалося, докази зворотного суду не надано. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частиною 1 статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивач та його представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, чи винної поведінки відповідачки щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав її матері. Посилання позивача на те, що [PERSON] не цікавиться навчанням дитини та підготовкою його до самостійного життя не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання дітей, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. При розгляді матеріалів справи, суд враховує вимоги частин 8, 9 статті 7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. З урахуванням всіх обставин справи, суд вважає, що в даному випадку, позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] може вплинути на інтереси дитини з негативної сторони. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Вирішуючи даний спір, суд також враховує, позбавлення батьківських прав відносно дітей за умов недостатності підстав для цього може становити порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на повагу до приватного і сімейного життя). У рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» суд звертає увагу, що для батьків та дитини «бути разом» є елементом сімейного життя, та внутрішні засоби, які їм перешкоджають є елемент втручання в право. «…Там, де є очевидні сімейні зв`язки з дитиною, держава повинна діяти так, щоб ці зв`язки розвивались і дотримувались законні гарантії, які б дозволяли дитині бути частиною сім`ї, навіть якщо батьки не проживають разом…». Також зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між батьком і матір`ю конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. У відповідності зі статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статей 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, та суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Доцільно зазначити, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, матір та батько мають особливий зв`язок з дитиною, а тому недоліки у вихованні та недогляді дітей можуть мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім цього, суд вважає, що позбавлення батьківських прав не може бути єдиним способом захисту прав дітей, що врахує їх інтереси. Навпаки, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї та такий захист повинен полягати не тільки у здійснення формальних процедур, а повинен бути спрямованим на підтримку, допомогу та сприяння тим особам, які цього потребують та яких це стосується, в тому об`ємі та з такою тривалістю, як цього вимагають обставини, заради того, щоб не розривалися сімейні зв`язки, що позбавляють дитину її коріння, спорідненості з батьками, оскільки таке може вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Згідно з частиною восьмою статті 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відсутності достатніх обставин, які б свідчили про необхідність застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу на неї як позбавлення батьківських прав, що за таких обставин справи було б непропорційним заходом, в якому немає необхідності в демократичному суспільстві. Суд вважає, що позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його матері по відношенню до нього батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Згідно статті 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього.

Outcome: dismissed