Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Адвокат Карманов В`ячеслав Валерійович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про виділ частки із складу земельної ділянки. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що сторонам в рівних частках належить право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , яке вони отримали у спадок від батьків. 12.09.1994 між сторонами був укладений договір, згідно з якими вони виділили в користування кожному окремі кімнати цього будинку. Також сторонам на праві спільної часткової власності по 1/2 частці належить земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок. Позивач пропонувала відповідачу поділити спірну земельну ділянку порівну, проте він відмовився та займає більшу її частку. Просив виділити у володіння та користування позивачки 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідача половину судових витрат. 20.01.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 06.03.2023 постановлено ухвалу про передачу справи на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. 06.04.2023 постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 30.04.2024 постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 10.12.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивач та відповідач встановили порядок користування спірним житловим будинком. Також вони є власниками в рівних долях земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок. Відповідачу нічого невідомо про бажання позивачки здійснити поділ земельної ділянки, вона з таким проханнями не зверталась. Технічно здійснити поділ цієї ділянки з дотриманням ідеальних часток співвласників не є можливим, оскільки конфігурація земельної ділянки та розташування на ній господарських будівель унеможливлюють її поділ без встановлення права проходу на іншу її частину. 08.10.2024 представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 12.09.1994 між [PERSON] та [PERSON] , яким на підставі свідоцтва про право власності на спадщину по закону в рівних долях належить житловий будинок по [ADDRESS] укладено договір конкретного користування, згідно з яким [PERSON] перейшла частина будинку з двох кімнат, самовільно переобладнаної в житлову з кухні і коридору, сарай, льох під сараєм, а [PERSON] переходить частина, яка складається з двох жилих кімнат, санвузол, коридор, приміщення, льох. За заявою сторін в будинку є самовільно побудовані [PERSON] коридор, санвузол, кухня, веранда, 1/2 частина гаражу, та [PERSON] - веранда, 1/2 частина гаражу. [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить по 1/2 частці земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 01.12.2006. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). За правилами, встановленими частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту порушеного права встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин першої та другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. За приписами частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб (стаття 373 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] , право власності на який вони набули в порядку спадкування за законом. Також позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частці земельної ділянки, на якій розташований будинок. Сторони поділили між собою зазначений житловий будинок в натурі, уклавши відповідний договір. Позивачем заявлено вимогу поділити в натурі спірну земельну ділянку. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, який у постанові від 03 квітня 2024 року у справі № 752/1074/20 який зазначив, що при вирішенні спору про виділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого виділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту виділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює виділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Позивачкою до позову додано копію технічного паспорту житлового будинку, який містить графічне зображення спірної земельної ділянки із розташуванням на ній будівель і споруд. При цьому з цього зображення вбачається, що будівлі і споруди, які сторони поділили між собою відповідно до договору від 12.09.1994, розташовані в різних частинах спірної земельної ділянки, приміщення будинку розташоване не посередині ділянки, також на ділянці позначений сад. За встановлених обставин суд не може самостійно визначити, чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів розділити в натурі земельну ділянку відповідно до 1/2 частки кожного співвласника, які варіанти розподілу земельної ділянки можливі відповідно до часток співвласників, оскільки не володіє спеціальними інженерно-технічними знаннями. З клопотанням про призначення судової земельно-технічної та/або оціночно-земельної експертизи позивач не зверталась. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, врахувавши принципи розумності, пропорційності та справедливості, суд приходить до висновку про неможливість виділення у володіння та користування позивачки в натурі 1/2 частки спірної земельної ділянки. Суд вважає, що за відсутності експертного висновку, неможливо здійснити поділ землі з найбільш наближеним до розміру часток сторін у праві спільної часткової власності, передбачити найменший відступ від ідеальних часток та врахувати при цьому майнові права та інтереси сторін, сприяючи кожному з них використовувати будинок за призначенням, що відповідатиме інтересам обох сторін та надати можливість нормального користування житловим будинком і надвірними спорудами. Відсутність експертного дослідження позбавляє суд можливості зробити висновок про те, чивзагалі такий поділ є можливим. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed