Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

1.Короткий зміст заявлених вимог 18 березня 2025 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, та просила встановити факт належності, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] правовстановлюючого документа, а саме державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №15-31-153 від 01.12.1998 року розміром 0,6 га для ведення особистого підсобного господарства виданого на ім`я « [PERSON] ». В обґрунтування заяви зазначила, що [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Полянецької сільської ради № 47 від 24.11.1997 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 15-31-153 від 01.12.1998 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 145. На підставі вище вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку у приватній власності заявника перебуває земельна ділянка площею 0,6 га для ведення особистого підсобного господарства розташована в межах Полянецької сільської ради Уманського району Черкаської області. При видачі вищезазначеного державного акту на право приватної власності на земельну ділянку в ньому була допущена помилка, яка перешкоджає заявнику володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, а також вчиняти правочини, що випливають із права власності на земельну ділянку, зокрема, передавати в оренду, заповідати, тощо. Так, в державному акті на право власності на земельну ділянку прізвище заявника, ім`я та по-батькові записано, як « [PERSON] » не збігається із записом прізвища в паспорті громадянина України, де прізвище, ім`я та по-батькові зазначене, як « [PERSON] ». Внести виправлення в державний акт або ж замінити його новим бланком органом, який його видав, не має можливості у зв`язку із змінами в законодавстві. Так, пунктом 4.1. Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22.06.2009 р. № 325, виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускалося. У разі виявлення у виданому державному акті орфографічних або технічних помилок землевласником (землекористувачем) такий землевласник (землекористувач) міг звернутися до відповідного територіального органу Держкомзему із заявою (клопотанням) про видачу нового державного акта. На даний час нормативно-правові акти, що регулювали порядок видачі та заповнення державних актів втратили чинність, оскільки відповідно до п.п.9, 10 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки здійснюється до 1 січня 2013 року. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Наявність такої помилки перешкоджає використовувати особисту власність на власний розсуд та створює складнощі при використані та реалізації відповідних прав. Внаслідок такої помилки, у [PERSON] на даний час, виникла певна невідповід\-ність між документом, що посвідчує особу та правовстановлюючим доку\-ментом, який був виданий на її ім`я. У зв`язку із чим виникає необхідність встановити факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу, а саме державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №15-31-153 від 01.12.1998. Таким чином, з метою надання заявнику можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, а саме земельною ділянкою площею 0,6 га для ведення особистого підсобного господарства існує необхідність встановити юридичний факт, що правовстановлюючий документ - державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР №15-31-153 від 01.12.1998 належить мені, [PERSON] . 2. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 19.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено судове засідання. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилась, попередньо до суду подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та задовольнити заявлені вимоги. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву, в якій позовні вимоги визнає повністю та просить їх задовольнити, а також слухати справу без представника старостинського округу. 3. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження. За змістом положень ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Аналіз норм ст. ст. 293, 315 ЦПК України свідчить про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Судом установлено, що [INFO] народилась [PERSON] , про що складений актовий запис №115 від 25.02.1958 р., що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00014136715 від 08.07.2014 р. 12 листопада 1976 року, актовий запис №1935, був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Рішенням Полянецької сільської ради від 24.11.1997 №47 Про розгляд заяв громадян, [PERSON] передано безкоштовно у власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства. На підставі вказаного рішення, [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР 15-31-153, виданий 01.12.1998 Полянецькою сільською радою. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року, розпорядження Кабінету Міністрів України №728-р від 12.05.2020 р. «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Черкаської області» Полянецька сільська рада увійшла в склад Уманської територіальної громади, отримавши статус Полянецького старостинсього округу. 07.04.1999 року Уманським МВ УМВС України в Черкаській області видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] , в якому заявниця [PERSON] записана як « [PERSON] ». Таким чином виникла розбіжність між документом, що посвідчує особу та правовстановлюючим доку\-ментом, а саме в імені заявника, що позбавляє можливості [PERSON] вільно користуватися та розпоряджатися власним майном. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено у ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з урахуванням зазначених положень закону, встановлені судом обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами в їх сукупності, свідчать про те, що державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР № 15-31-153 дійсно належить заявнику [PERSON] , [INFO] . Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підтвердженою відповідними доказами, відтак її слід задовольнити.

Outcome: approved