Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

в позові вказано, що «…Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 січня 2020 року по справі №344/16188/19 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24.09.1999 у виконкомі Маринопільської сільської ради Галицького РАГСу Івано-Франківської області, актовий запис № 3 та вирішено стягувати з Позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини щомісячно у розмірі 2000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Під час шлюбу подружжям було набуто майно, що вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься двокімнатна квартира, загальною площею 72 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 737693026101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270823999 від 17.08.2021 р. Так як відносини подружжя ґрунтувалися на принципі взаємної довіри, у Позивача були відсутні підстави для заперечень проти оформлення права власності виключно на Відповідача. Із вказаної вище довідки, вбачається, що Відповідач зареєстрував право власності на Об`єкт 29.09.2015 р., в час коли Позивач та Відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, слід звернути увагу, що даний Об`єкт був придбаний за спільні кошти подружжя. Більше того, Позивач зауважує, що тривалий час працював закордоном та здійснював грошові перекази на рахунок Відповідача. В подальшому ці кошти були використанні для купівлі вищевказаного Об`єкта та здійснення в ньому ремонтних робіт…». Тому позивач просив суд визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] ) в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, право власності на 1/2 (одну другу) частки двокімнатної квартири, [ADDRESS] , загальною площею 72,0 м2 у м. Івано-Франківськ. Стягнути судові витрати з [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідач подала відзив на позов, в якому вказано, що: «…Позивачем не доведено жодної із обставин, за якої він має право отримати компенсацію вартості своєї частини в спільному майні. [PERSON] сплачує аліменти нерегулярно та на свій власний розсуд, що підтверджується розрахунком зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №344/16188/19 від 06.03.2020 року. Станом на 01.01.2022 року сума заборгованості по аліментах становить 17 400,00 грн. Виходячи із зазначеного, [PERSON] не має можливості сплатити грошову компенсацію вартості частки квартири, як наслідок, задоволення такого позову буде становити для відповідачки надмірний тягар. Фактично понесені судові витрати на момент подачі позову до суду: 1. витрати понесені за професійну правничу допомогу (надання консультацій, вивчення документів по справі №344/20892/21, написання відзиву на позовну заяву по справі №344/20892/21) у розмірі - 3000 гривень…». Представник позивача підтримала позов та просила врахувати, що вже було ухвалено судове рішення про відмову в позові про визнання особистою приватною власністю відповідача спірної квартири. Представник відповідача заперечила позов та просила розглянути справу без її участі та без участі відповідача. Судом встановлено наступні обставини. Шлюб сторін від 24/09/1999 розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 27/01/2020. 29.09.2015 відповідач зареєстрував право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 72 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 737693026101, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270823999 від 17.08.2021 р. В ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 09/09/2022 рішенням Івано-Франківського міського суду відмовлено в позові про визнання квартири особистою приватною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. В ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують ВСУ (№ 6-843цс17). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). За постановою ВС у справі 595/324/17 при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. В постанові КЦС ВС від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 вказано, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. В ст. 368 ЦК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В ч. 2 ст. 370 ЦК України вказано, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. В ч. 1 ст. 357 ЦК України вказано, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. В ч. 2 ст. 372 ЦК України зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову. Таким чином частки сторін спору у спірній квартирі є рівними; презумпція придбання майна в шлюбі в спільну сумісну власність сторін спору відповідачем не спростована. В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved