Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

11.08.2021 р. позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що сторони 06.10.2007 р. зареєстрували шлюб. Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] , та проживає з матір`ю. Під час шлюбу, за спільні кошти було придбано об`єкт нерухомості у вигляді житлового будинку [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок був придбаний за договором купівлі-продажу 09 лютого 2012 р. та посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Студенцовою О.О. Загальна вартість нерухомого майна на момент оформлення складала 82156,00 грн. За згодою сторін, та враховуючи, що на той час позивач був працівником поліції, було погоджено оформлення житлового будинку на дружину, розуміючи, що це є майном набутим під час шлюбу та за спільні кошти. Відповідно до умов договору покупець відповідач за позовом передала спільно накопичені гроші продавцю у повному обсязі, а продавець отримав від них всю суму до підписання договору. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 18.03.2015 р. шлюб між сторонами було розірвано. Тривалий час відповідач обіцяла сплатити йому частку за його долю у придбаному за спільні кошти житловому будинку, але до моменту звернення до суду цього не зробила. За позовом, посилаючись на ст.ст.60, 61, 65, 69-71 СК України, ст.ст.366-369 ЦК України, позивач просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право особистої власності на частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.09.2021 р. відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 06.04.2023 р. справа, на підставі розпорядження Голови Верховного Суду від 10 травня 2022 р. № 29/0/9-22, передана на розгляд до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя. 11.04.2023 р. справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2023 р. передана в провадження судді Щасливої О.В. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2024 р., справа передана в провадження судді Дмитрюк О.В. та ухвалою від 18.01.2024 р. прийнята до провадження, призначено підготовче судове засідання на 19.02.2024 р. 19.02.2024 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 27.03.2024 р. 27.03.2024 р. розгляд справи відкладено на 17.04.2024 р. на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України за клопотанням представника відповідача. 17.04.2024 р. розгляд справи відкладено на 29.04.2024 р. у зв`язку з перебування судді на навчанні, пов`язаному з підвищенням кваліфікації. 29.04.2024 р. розгляд справи відкладено на 05.06.2024 р. на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України. 05.06.2024 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 16.07.2024 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України для виклику свідків. 16.07.2024 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 27.08.2024 р. через відсутність електропостачання в приміщення суду та неможливістю фіксації судового процесу. 27.08.2024 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 09.10.2024 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України. 09.10.2024 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 14.11.2024 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті. 14.11.2024 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 28.01.2025 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України для виклику свідків. 28.01.2025 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 13.02.2025 р. на підставі ч.1 ст.240, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 13.02.2025 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 31.03.2025 р. на підставі ч.1 ст.240, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 31.03.2025 р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, визначивши дату його проголошення 09.04.2025 р. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві (а.с.31-37), підтримали заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с.121-122). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 06.10.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.41). 18.03.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що надано рішення Оріхівського районного суду Запорізької області № 323/220/15-ц, пр.2/323/238/2015 (а.с.42). 09.02.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області за р.№ 60 (а.с.45-46). Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «Імпульс» Пологівської районної ради (а.с.47), [PERSON] є власником спірного житлового будинку. 19.09.2017 р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та набула прізвище « [PERSON] » (а.с.48). Положеннями\~статті 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Тлумачення\~статті 61 СК України\~свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Судом встановлено, що спірне майно, а саме: будинок [ADDRESS] , набуто подружжям у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу в порядку статей\~70,\~71 СК України. Щодо посилання сторони відповідача про застосування строку позовної давності, суд прийшов до наступного. Статтею 72 СК України\~передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починасться з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із\~статтею 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позов. Загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починасться від дня, коли особа довідалася або могла довідатись, про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєния правопорушення. Застосування Строку Позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність, остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЕСПЛ від 22.10.1996 у справі «Стаботили інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Згідно зі ст.ст.12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, шлюб між сторонами був розірваний 18.03.2015 р. Позивач в судовому засіданні зазначала, що шлюбні стосунки з відповідачем були припинені ще до розірвання шлюбу в 2014 р., [PERSON] покинув будинок разом з особистими речами. В 2017 р. відповідач уклала шлюб з іншим чоловіком та залишилась проживати в будинку. Відповідач під час розгляду справи вказав, що на початку 2018 р. колишня дружина повідомила йому, що спірний будинок належить їй. З позовом про поділ майна [PERSON] звернувся 11.08.2021 р. Враховуючи, що позивач звернувся до суду після спливу 6 років після розірвання шлюбу, а також те, що про позицію дружини щодо спільно набутого майна він дізнався ще на початку 2018 р., а до суду звернувся в серпні 2021 р., суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed