Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Управління комунального майна Нікопольської міської ради Дніпропетровської області про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що квартиру [ADDRESS] позивач отримав від підприємства ДП «ПМК 44», згідно рішення № 14 від 15.014.1985 року. На підставі рішення, позивачем був отриманий ордер для вселення. Протягом місяця позивач і його родина вселились у квартиру [ADDRESS] , а 27.05.1985 року - зареєструвався. З того часу позивач проживав у даній квартирі. Ордер, який був підставою для вселення у квартиру [ADDRESS] , не зберігся. Позивач звернувся до відповідача з наміром реалізувати своє право на приватизацію. Однак, отримав рішення про відмову від 12.09.2023 року № 339/23, в якому зазначено, що підставою прийняття цього рішення є «відсутність копії ордера про надання жилої площі, який є підставою на вселення та на підставі якого укладається договір найму». Тому, змушена звернутись до суду та просить визнати незаконною відмову управління комунального майна Нікопольської міської ради [PERSON] у приватизації квартири по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] . А також просить суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2025 року по даній справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Копія ухвали була направлена відповідачу за адресою місця перебування та роз`яснено про те, що протягом 15 днів з дня отримання ухвали суду та позовної заяви з додатками, їх права на подання відзиву на позовну заяву (а.с.13-14). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, через свого представника, скористався своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, та подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. Відповідно до листа Управління комунального майна Нікопольської міської ради від 12.09.2023 року № 330/23, відмова у приватизації квартири [ADDRESS] , була надана позивачу [PERSON] через невідповідність поданих документів вимогам пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. У заяві на приватизацію, поданій [PERSON] (склад сім`ї: [PERSON] заявник, та [PERSON] син), відсутня копія ордера про надання жилої площі, який є підставою для вселення та укладення договору найму. Відсутність ордера унеможливлює підтвердження законності вселення позивача та його права на приватизацію, відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року, яка передбачає, що право на приватизацію належить особі, яка постійно проживає в квартирі на законних підставах. Договір найму житлової площі було укладено з позивачем [PERSON] , однак, без ордера неможливо встановити, чи було його вселення законним. Крім того, після смерті сина позивача [PERSON] склад сім`ї змінився. Позивач стверджує, що проживає в квартирі з 1985 року, на підставі ордера, виданого ДП «ПМК 44» (рішення № 14 від 15.04.1985 року), але не надав жодних документів, які б підтверджували факт видачі ордера чи його зміст. Відсутність ордера унеможливлює встановлення законності вселення позивача та його права на приватизацію. Відповідно до ст.77 ЦПК України, позивач зобов`язаний надати докази на підтвердження своїх вимог. Для компенсації відсутності ордера позивач мав би надати альтернативні докази, наприклад, архівні довідки, показання свідків (сусідів, представників ЖЕКу або працівників ДП «ПМК 44»), які могли б підтвердити факт видачі ордера та вселення. Проте, позивач обмежився лише твердженнями про тривале проживання, що не є достатньою підставою для приватизації за Законом № 2482. Довідка від 21.03.2016 року № 55-4, видана Ощадбанком, підтверджує, що [PERSON] та його син [PERSON] (який помер [INFO] ) не використовували приватизаційні житлові чеки, однак, це не замінює необхідність підтвердження законності вселення та права на приватизацію. Окрім цього, представник відповідача вказує, що зі сторони відповідача будь-які порушення права позивача допущені не були, виходячи з наступного. Так, позивач посилається на ч.2 ст.16 ЦК України та ст.47 Конституції України, однак, ці норми не надають автоматичного права на приватизацію без належного документального підтвердження. Відповідно до ч.10 ст.8 Закону № 2482, відмова у приватизації є правомірною, якщо відсутні необхідні документи, зокрема, ордер. Постанова Верховного Суду від 09.08.2023 року у справі № 523/20890/21, на яку посилається позивач, стосується іншої ситуації, де позивач надав альтернативні докази права на житло (довідки про прописку, свідчення), чого у цій справі немає. Тривале проживання позивача з 1985 року не є достатньою підставою для приватизації без юридичного підтвердження права на квартиру. Посилання позивача на ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на повагу до житла) є некоректним, оскільки ця норма, як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Прийма проти Росії» (заява № 2134/07), захищає від незаконного виселення, але не гарантує автоматичного права на приватизацію за відсутності необхідних документів. Відмова у приватизації, надана Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради листом від 12.09.2023 року № 330/23, була обґрунтована відсутністю копії ордера про надання жилої площі, що є обов`язковим документом для приватизації, відповідно до пункту 18 Положення № 396. Відмова була надана позивачу [PERSON] , який на момент подання заяви був головним квартиронаймачем. Смерть сина позивача [PERSON] ( [INFO] ) не впливає на підстави відмови, оскільки основною причиною є відсутність ордера. Відмова Управління комунального майна ґрунтується на ч.11 ст.8 Закону № 2482, яка передбачає вирішення спорів у судовому порядку і не порушує прав позивача. Відповідач, також, звертає увагу суду на те, що позивач не скористався можливістю звернутись до архівів для відновлення документів (наприклад, витягу з рішення ДП «ПМК 44» про видачу ордера), що свідчить про недостатню активність позивача у доведенні своїх вимог, як це передбачено ст.77 ЦПК України. Тому, на підставі викладеного, представник відповідача просить суд при ухваленні рішення врахувати поданий відзив, слухати справу за відсутності представника та вважає, що поданий позов є необґрунтованим. Окрім цього, просить суд судові витрати залишити за позивачем по справі (а.с.15-18). 26 березня 2025 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , надійшла відповідь на відзив, згідно якої посилається на обставини, викладені в позовній заяві та вважає, що відмова відповідача у вчиненні відповідних дій є незаконною, а тому на задоволенні позову наполягає (а.с.20-22). В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не прибув, проте, його представник [PERSON] позовні вимоги підтримала та на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, при цьому, в поданому відзиві на позовну заяву просив суд розгляд справи проводити за їх відсутності, з урахуванням викладених обставин та думки. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У\~статті 129 Конституції України\~однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається\~ЦПК України\~та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~ 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно зі\~ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.2\~ст.64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб,якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне\~господарство. Як встановлено в судовому засіданні, квартиру [ADDRESS] позивач отримав від підприємства ДП «ПМК 44», згідно рішення № 14 від 15.014.1985 року. У відповідності до поданих документів, позивач і його родина вселились у квартиру [ADDRESS] , а 27.05.1985 року зареєструвались (а.с.6). При цьому, основною з підстав звернення до суду з даним позовом, стала відсутність ордеру, який надає позивачу право на вселення у квартиру [ADDRESS] . Позивач, у відповідності до наділених законом прав, виявив намір та бажання реалізувати своє право на приватизацію. Однак, отримав рішення про відмову від 12.09.2023 року № 339/23, в якому зазначено, що підставою прийняття цього рішення є «відсутність копії ордера про надання жилої площі, який є підставою на вселення та на підставі якого укладається договір найму» (а.с.5). Відповідно до п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP», затверджених\~постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, ордер дійсний протягом 30 днів.\~До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Судом встановлено, що позивач разом зі своїми членами родини, з моменту видачі ордеру, вселився в надану квартиру, зареєструвався в ній та протягом тривалого часу продовжує у ній жити по даний час. Судом приймається до уваги той факт, що з часу реєстрації та по даний час, жодним власником будинку або балансоутримувачем не пред`являлось до позивача претензій щодо незаконності зайняття ним квартири. Відповідно до ст.58 ЖК України,\~на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно\~ст.61 ЖК України,\~ користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та його представник, як на підставу незаконності відмови у вчиненні реєстраційної дії, долучили до позовної заяви договір найму житла, укладеного 17 жовтня 2016 року між [PERSON] та КП «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради (а.с.9). Частиною першою статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також той факт, що в позасудовому порядку позивач позбавлений вчинити відповідні дії, він змушений з позовом звернутись до суду, з посиланням на докази та обставини, які судом вставленні та знайшли своє підтвердження, а тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та позивачу може бути надане право вчинення реєстраційних дій щодо приватизації майна. Тому, з вищевикладених підстав, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, які знайшли підтвердження в судовому засіданні та визнанні судом такими, що підлягають задоволенню. В силу вимог ст.141 ЦПК України, з Управління комунального майна Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на користь позивача слід стягнути сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. (а.с.1). Враховуючи викладене та

Outcome: approved