Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача, в якій просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 146510,00 грн., а також судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (далі за текстом ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА») та [PERSON] було укладено договір № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті www.credit7.ua. та підписання вказаного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з умовами вказаного договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало відповідачу кредит у сумі 20000,00 грн. строком на 360 днів, а відповідач отримав кредит у вказаній сумі та зобов`язався повернути його та за користування кредитом сплатити відсотки у розмірі 2 % від суми кредиту за кожен день користування (730% річних). 19 вересня 2023 року між відповідачем та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» було укладено Додатковий договір до вказаного договору згідно, якого сума кредиту була збільшена до 24500,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 2 % від суми кредиту за кожний день користування ним в межах строку надання кредиту. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» виконало умови вказаного кредитного договору у повному обсязі, надавши відповідачу обумовлену вказаним кредитним договором суму грошових коштів, однак відповідач не здійснив повернення кредитних коштів, а також не сплатив відсотки за користування кредитними коштами. Відповідно до договору факторингу № 0308-23-124/04/2024 від 24 квітня 2024 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (далі за текстом ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС») та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним договором на загальну суму 146510,00 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 24500,00 грн.; заборгованості за нарахованими процентами у сумі 122010,00 грн. Враховуючи, що до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним договором, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшло клопотання, в якому просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль був повідомлений належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалась судова повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовим конвертом з судовою повісткою, що повернулась до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручено відповідачу належним чином. Відповідач клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути у судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача поспіль у судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для його неявки у судове засідання. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві неявки відповідача у судове засідання, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності відповідача, який з 03 вересня 2024 року, тобто з часу відкриття провадження у справі, до ухвалення даного заочного рішення жодного разу у судове засідання не з`явився, станом розгляду справи не цікавиться, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у поданому ним до суду клопотанні, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] , відповідачем у справі, було укладено договір № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі за текстом - Договір), відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало, а [PERSON] , відповідач у справі, отримав кредит у сумі 20000,00 грн. Відповідно до пункту 1.3. Договору строк кредиту склав 360 днів. Згідно з пунктом 1.4.1. Договору стандартна процента ставка становить 2,00% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в пункті 1.3 Договору. Відповідно до пункту 5.4. Договору відповідач зобов`язався у встановлений Договором строк повернути кредит, сплатити проценти, передбачені Договором. Згідно з пунктом 4.1. Договору сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів. Відповідно до пункту 9.3. Договору він вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора. Відповідач, підписуючи Договір, підтвердив, що перед укладенням Договору він був ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», повністю їх зрозуміла, погодився із ними та зобов`язався неухильно їх дотримуватись (пункт 9.9. Договору). Згідно з пунктом 5.1.3. Договору позивач має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача. 19\~серпня 2023\~року між\~ТОВ «ЛІНЕУРА\~УКРАЇНА» та\~ [PERSON] ,\~відповідачем у\~справі,\~було укладено\~додатковий договір\~№ 3909627-T1\~до вказаного\~Договору,\~згідно умов\~якої сума кредиту була збільшена до 24500,00 грн. [PERSON] , відповідач у справі, відповідно до умов Кредитного договору, пунктів 6.1.16, 6.1.17, 6.1.18 Правил надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, в особистому кабінеті в ІТС прийняв пропозицію укласти Договір та підписав Договір 19 серпня 2023 року о 01:47:02 годині шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором B998, надісланий на номер телефону відповідача. Як вбачається з листів № 3921-2604 від 26квітня 2024 року, № 3923-2604 від 26 квітня 2024 року, ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», здійснено перерахування коштів на суму 24500,00 грн. [PERSON] , відповідачу у справі, на його карту [NUMBER] , що підтверджується також випискою по рахунку № [NUMBER] за період з 19 серпня 2023 року по 24 серпня 2023 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Судом встановлено, що вказаний Договір був укладений, кредит було надано позичальнику [PERSON] , відповідачу у справі, виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця, а також сторони вказаного договору узгодили розмір кредиту, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі [PERSON] , відповідача у справі, для укладення договору в електронній формі на погоджених умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. В порушення умов Договору [PERSON] , відповідач у справі, взяті на себе зобов`язання не виконував, внаслідок чого у нього перед ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком станом на 24 квітня 2024 року з урахуванням суми заборгованості за кредитом, відсотками, склала загальну суму 146510,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом положень частини 1, частини 2 статті 207, пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно із статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, шляхом власноручних введень одноразових ідентифікаторів, отриманих від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», прийняв публічні пропозиції (оферти) та підписав Договір (здійснила акцепти пропозиції товариства), тобто Договір вважається укладеним відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». [PERSON] , відповідачем у справі, не спростовано презумпцію правомірності вказаного правочину та не надано суду будь-яких доказів того, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», отримало його персональні дані та використало їх у власних цілях. Таким чином, судом встановлено, що сторони Договору досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали його у порядку, визначеному статтею 12 вказаного закону, а тому договір № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додатковий договір № 3909627-T1 від 19 серпня 2023 року, вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону «Про електронну комерцію»). Вказаним Договором та додатковим договором передбачено порядок та умови отримання кредиту, погашення заборгованості за ним, сплату відсотків, нарахованих за користування коштами. [PERSON] , відповідач у справі, підписавши вказані Договір та додатковий договір надав згоду на отримання та повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом у строки та порядку, встановленими вказаним Договором та додатковим договором. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з умовами договору факторингу № 24/04/2024 від 24 квітня 2024 року, укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» перейшло право вимоги до боржників, в тому числі, право грошової вимоги до [PERSON] , відповідача у справі, за договором № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додатковим договором № 3909627-T1 від 19 серпня 2023 року у сумі 146510,00 грн., що підтверджується Актом прийому-передачі реєстру боржників від 24 квітня 2024 року, Реєстром боржників від 24 квітня 2024 року. Згідно умов вказаного договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», позивач справі, на підставі вказаного договору факторингу набуло право вимоги за договором № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додатковим договором № 3909627-T1 від 19 серпня 2023 року, укладеними між первісними кредитодавцем ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] , відповідачем у справі, то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених Договором платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] , відповідачем у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за Договором. Доказів про визнання вказаного договору факторингу недійсним чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що згідно з умовами договору № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додаткового договору № 3909627-T1 від 19 серпня 2023 року позичальник [PERSON] , відповідач у справі, зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених у вказаним Договором, однак не виконав умови Договору. Після відступлення позивачу прав грошових вимог до відповідача, останній не здійснював платежів для погашення кредитної заборгованості на рахунок ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». Матеріали справи не містять доказів погашення кредитної заборгованості відповідачем на рахунок ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС». Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцеві кредиту (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому кредитодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір кредити є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 580 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, отримав кредит, яким в подальшому розпорядилася на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість за договором № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додатковим договором № 3909627-T1 від 19 серпня 2023 року на загальну суму 146510,00 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 24500,00 грн.; заборгованості за нарахованими процентами відповідно до пункту 1.4. Договору за ставкою 2 % за кожен день користування кредитом (730% річних) за період з 19 серпня 2023 року по 24 квітня 2024 року (включно) у сумі 122010,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності розрахунку заборгованості за договором № 3909627 від 19 серпня 2023 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додатковим договором № 3909627-T1 від 19 серпня 2023 року [PERSON] , відповідачем у справі, суду не надано, іншого розрахунку заборгованості на іншу дату за вказаним договором суду також не надано, чим не виконані вимоги частини 1 статті 81 ЦПК України, тому вказаний розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» про стягнення з [PERSON] заборгованості на загальну суму 146510,00 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем у позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачем. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі слати судового збору при зверненні з наявним позовом до суду, оскільки оплата судового збору підтверджена платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 1072 від 15 липня 2024 року. Позивачем у позовній заяві заявлено позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим суд зазначає наступне. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються також з витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів) рахунків тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268) (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічних підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» від 23 січня 2014 року (заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. представником позивача було надано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 18 від 23 жовтня 2018 року; договір про надання юридичних послуг № 03/07/2023 від 03 липня 2023 року; акт приймання-передачі наданих послуг № 70 від 03 червня 2024 року, витяг з Реєстру № 1 до акту № 70 від 03 червня 2024 року, відповідно до якого ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» була надана правнича допомога на загальну суму 5000,00 грн. за підготовку позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] ; платіжна інструкція кредитового переказу коштів № 913 від 06 червня 2024 року. Від [PERSON] , відповідача у справі, до суду не надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги. Судом встановлено, що позивач поніс витрати у розмірі 5000,00 грн. на професійну правничу допомогу та від відповідача не надійшло клопотання про зменшення таких витрат. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., що відповідає критерію розумності їхнього розміру та є співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Outcome: approved