Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

короткий зміст позовних вимог. 17.01.2025 керівник Немирівської окружної прокуратури Петраш Р. І. в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] , який є громадянином російської федерації, набув права власності в порядку спадкування на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0523483000:05:002:0038, площею 2,9472 га, яка розташована на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області. Право на вказану земельну ділянку [PERSON] успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , що підтверджується відомостями з Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області по колективному сільськогосподарському підприємству Черемошненської та Морозівської сільських рад. Згідно із записом №474 сертифікат на право на земельну частку серії ВН №0296474 [PERSON] передано згідно свідоцтва про право на спадщину ВАР №218243 від 01.10.2003 [PERSON] . На підставі розпорядження Погребищенської райдержадміністрації №537 від 19.10.2006 [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №398081 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,9472 га із кадастровим номером 0523483000:05:002:0038, який 19.09.2007 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010783000107. 04.09.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано договір оренди вищевказаної земельної ділянки. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно орендарем земельної ділянки є ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», орендодавцем [PERSON] , строк дії договору оренди до 31.12.2028. Разом із тим, окружною прокуратурою виявлено порушення ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) при використанні [PERSON] зазначеної земельної ділянки. Так, [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення в порушення вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України, не відчужив її, а передав в оренду, у зв`язку з чим є підстави її конфіскації у власність держави. У зв`язку з наведеним, прокурор просив позов задовольнити та припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0523483000:05:002:0038, площею 2,9472 га, яка розташована на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області; стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 3028 грн. Пред`являючи до суду даний позов, прокурор, як на правову підставу звернення до суду з даною позовною заявою зазначив бездіяльність уповноваженого органу щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Рух справи, позиція суду. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2025 справу передано на розгляд судді Гуцолу М.П. (а.с. 49). Ухвалою суду від 20.01.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 12.02.2025; залучено ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача; розміщено на веб-порталі судової влади України оголошення про повідомлення (виклик) відповідача про розгляд справи (а.с. 50-51). 12.02.2025 через систему «Електронний суд» представником Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Рябцуном С.В. подано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких представник при вирішення питання покладається на розсуд суду та просить розгляд справи проводити у його відсутності (а.с. 74-77). 12.02.2025 розгляд справи відкладено за клопотанням представника ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»- адвоката Онофрійчука Д.М. (а.с. 72). 18.02.2025 через систему «Електронний суд» представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» Онищуком В.О. подано письмові пояснення щодо позову (а.с. 85-88), відповідно до яких представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності. У своєму клопотанні Онищук В.О. вказує на те, що відповідач [PERSON] з 2007 набув право власності на вказану земельну ділянку, а позивач щонайменше із червня 2020 року (дата внесення змін до ст. 145 ЗК України) був наділений повноваженнями щодо звернення до суду з таким позовом. Враховуючи, що строк позовної давності слід обраховувати, починаючи з 2020 року, а позов подано в січні 2025, представник ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» вказує на пропуск загального терміну позовної давності у три роки. Ухвалою суду від 05.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 26.03.2025 (а.с. 94). 26.03.2025 розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін. 09.04.2025 суд ухвалив проводити заочний розгляд за наявними матеріалами справи. У відкритому судовому засіданні прокурор Огірчук О.Ю. позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі та припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 0523483000:05:002:0038 шляхом їх конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, 12.02.2025 через систему «Електронний суд» подав додаткові пояснення у справі, відповідно до яких при вирішенні питання поклався на розсуд суду, розгляд справи просив проводити у його відсутності (а.с. 74-77). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, у зв`язку з припиненням 24.02.2022 дипломатичних відносин України з російською федерацією, повідомлення відповідача [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи здійснено через розміщення оголошення на сайті «Судова влада», як єдиний можливий спосіб повідомлення відповідача. [PERSON] відзив на позов не подав та про причини неявки суд не повідомив (а.с. 79, 95-96, 109-110). Представник ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час проведення розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 111). Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин. [PERSON] , який є громадянином російської федерації, є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0523483000:05:002:0038, площею 2,9472 га, яка розташована на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №398081, який 19.09.2007 зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010783000107 (а.с. 16-17). Право на вказану земельну ділянку [PERSON] успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , що підтверджується відомостями Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області по колективному сільськогосподарському підприємству Черемошненської та Морозівської сільських рад. Згідно із записом №474 сертифікат на право на земельну частку серії ВН №0296474 [PERSON] передано згідно свідоцтва про право на спадщину ВАР №218243 від 01.10.2003 [PERSON] (а.с. 20-21). Згідно з інформаційною довідкою №395094854 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.09.2024, земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0523483000:05:002:0038, площею 2,9472 га, перебуває в оренді ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», строк дії оренди : 31.12.2028 (а.с. 14-15). Також згідно витягу № НВ-0500978712022 від 26.10.2022 нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером 0523483000:05:002:0038 складає 105741,76 грн (а.с. 22). З відповіді Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області слідує, що [PERSON] за обліками Управління ДМС України у Вінницькій області не значаться (а.с. 38). Станом на дату розгляду справи відповідач, який є іноземцем, продовжує бути власником вищевказаної земельної ділянки. Вказані обставини відповідачем не оспорені. Мотиви з яких виходить суд і застосовані норми права. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Згідно із ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. В позовній заяві прокурор, обґрунтовуючи своє звернення до суду вказав, що окружною прокуратурою було надіслано Головному управлінню Держгеокадастру у Вінницькій області листи від 08.10.24 № 54-3955-24 та №54-474 В вих -23 від 20.11.23 про виявленні порушення з вимогою вжити заходи щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку. Разом з тим, уповноваженим державою органом заходи щодо конфіскації земельних ділянок в дохід держави не вжито та листами №0-2-0.6-9103/2-24 від 17.10.2024 та №0-2-0.6-6736/2-23 від 21.11.2023 повідомлено окружну прокуратуру про відсутність коштів на сплату судового збору як причину невжиття заходів, що дає підстави прокурору вживати заходи представництва інтересів держави в суді. Підставою представництва в даних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 16.04.2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17.04.2019 у справі № 923/560/18, від 18.04.2019 у справі № 913/299/18, від 13.05.2019 у справі № 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1302 від 09.12.2021, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Відповідно до пп. 46 п. 4 вищевказаного положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Таким чином, враховуючи зазначені положення законодавства, саме Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, наділене правом на звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки. Враховуючи обставини цієї справи, за наявності суспільного інтересу, необхідності забезпечення продовольчої безпеки в умовах ведення бойових дій та окупації території України, у тому числі земель сільськогосподарського призначення, що призводить до зниження врожайності, за наявності суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке відбувається з грубим порушенням вимог чинного законодавства, бездіяльність органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, щодо звернення до суду з позовом, суд доходить висновку, що прокурором у повній мірі підтверджено наявність достатніх підстав для здійснення захисту законних інтересів держави в суді у даній справі. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями ЦК України та ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч.1 ст. 39 вищевказаного закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Таким чином, враховуючи, що спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна, знаходяться на території України, на них поширюється дія законодавства України. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм ЗК України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також і іноземці та особи без громадянства. Зокрема, іноземці та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Згідно ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Статтею 22 ЗК України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність або надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно пункту «е» ч. 1 ст. ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ст. 356 Цивільного кодексу України, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Аналіз вищевказаних норм ЗК України дає підстави для висновку, що законом передбачений чіткий обов`язок іноземця чи особи без громадянства відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом 1 року з дня набуття права власності на неї. Вказана норма є імперативною та не передбачає винятків. У випадку не відчуження такої земельної ділянки іноземцем чи особою без громадянства у встановлений законом строк, така земельна ділянка підлягає конфіскації на користь держави. В оцінці факту володіння у цій справі суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Як вбачається з матеріалів справи відповідач, який є іноземцем, набув право власності на спірну земельну ділянку 19.09.2007 ( в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] ), а тому у відповідності до приписів ст. 81 ЗК України зобов`язаний був відчужити її протягом року, а саме до 19.09.2008, що свідчить про наявність підстав для конфіскації такої земельної ділянки на користь держави. Крім того, згідно зі ст. 2 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічний висновок викладений в постанові ВП ВС від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Судом не ставиться під сумнів законність втручання у право власності відповідача, зважаючи на існування загальновідомого, чітко визначеного ЗК України обов`язку іноземця чи особи без громадянства, відчужити в річний строк прийняту у спадщину земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Таким чином, у суду немає підстав вважати, що у відповідача [PERSON] існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вище нормами законодавства та зробити висновки щодо наявності обов`язку відчужити спірні земельні ділянки. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, суд не вбачає невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Що стосується клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» Онищука В.О. про застосування строків позовної давності, то суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЦПК України у редакції 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Згідно із ч. 1 ст. 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності подана третьою особою у справі, тоді як відповідач з відповідною заявою до суду ї не звертався, а відтак суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Аналогічний висновок викладений у постановіВерховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач, будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (з 2007 року по теперішній час) не відчужив її, є підстави для її конфіскації у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №2717 від 02.12.2024 про сплату судового збору в сумі 3 028,00 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 3 028,00 грн.

Outcome: approved