Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

02 січня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 17 листопада 1990 року виконавчим комітетом Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області, актовий запис № 29. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що він перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Сторони від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Подальше спільне життя з відповідачкою неможливе, фактично сім`я припинила своє існування. Оскільки примирення неможливе, просив шлюб розірвати. Позивач є особою з інвалідністю другої групи. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року по справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити без його участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 16). Відповідачка належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, до судового засідання 17.03.2025 та 07.04.2025 не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала, в зв`язку з чим на підставі ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи (а.с. 13-15, 19). 07 квітня 2025 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В зв?язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги наполягання позивачки на задоволенні позову, відсутність заперечень проти позову з боку відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 17 листопада 1990 року виконавчим комітетом Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області, актовий запис № 29 (а.с. 4). Від даного шлюбу неповнолітніх дітей немає. [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи (а.с.5). Наміру поновити шлюбні відносини у сторін не має. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно із ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися напружені стосунки, шлюбні відносини вони не підтримують і не мають бажання дійти примирення. Позивач на розірванні шлюбу наполягає і на примирення не згоден, тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Із позовної заяви позивача вбачається, що вони не виявили бажання зберегти сім`ю, тому суд приходить до висновку про недоцільність надання сторонам часу для примирення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що волевиявлення позивача, який наполягає на задоволенні позову, є його свідомим вибором, зробленим без будь-якого зовнішнього впливу чи примусу. Відповідачка ж свою позицію у справі не виявила бажання висловити. За таких обставин суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач [PERSON] не заявила, що вона бажає, відновити своє дошлюбне прізвище, тому суд вважає за необхідне залишити відповідачу прізвище « [PERSON] ». Спору про розподіл майна суду не заявлено. Позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. На підставі ст. ст. 105, 110-112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved