Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У травні 2024 року до суду надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] .В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 23 жовтня 2019 року сторони зареєстрували шлюб. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Наразі сторони не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства, не мають сімейних стосунків, втратили почуття поваги і любові один до одного. Малолітня дитина проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, він самостійно забезпечує дочку всім необхідним: харчовими продуктами, сезонним одягом, займається медичним доглядом дитини. Відповідач [PERSON] на даний час припинила проживати разом з позивачем та дочкою та має намір поїхати з країни. [PERSON] вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини з відповідача не заявляє, оскільки самостійно має можливість забезпечити дитину всім необхідним. У вихованні та догляді за дитиною [PERSON] допомагають його батьки. З огляду на викладене, позивач просить розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем 23 жовтня 2019 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 922, визначити самостійне виховання, місце проживання та утримання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Козій Д.О. позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала проти позову, просила його задовольнити. Від третьої особи - Органу опіки та піклування Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника органу опіки. Обставини справи, що встановлені судом 23 жовтня 2019 року укладено шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстровано Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що вчинено актовий запис № 922 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 24 січня 2023 року Виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області. \~ \~ \~ \~Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов № 129, складеного 14 травня 2024 року головним спеціалістом ССДС Великодимерської с/р Колотаєвською С.П., спеціалістом ССДС Великодимерської с/р Пасічник Н.І., за адресою: [ADDRESS] проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Умови проживання задовільні, у будинку чисто, просторо, наявні меблі та вся побутова техніка, наявне електро-, газо-, водопостачання. Дитина проживає в одній кімнаті з батьком, має окреме ліжко, іграшки та всі необхідні речі для розвитку. Стосунки у сім`ї доброзичливі. \~ \~ \~ \~Вищевказаний будинок [ADDRESS] , загальною площею 114,4 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м., а також земельна ділянка, на якій розташований будинок, належать на праві приватної власності позивачу [PERSON] . Позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, про що свідчать відповідні податкові декларації за 2023 рік та перший квартал 2024 року. Дохід позивача за 2023 рік склав 737\~553,58 грн., а за перший квартал 2024 року - 202\~682,16 грн. Відповідно до Довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психотропних речовин № 4215, виданої 13.05.2024 ТОВ «Вікей», [PERSON] на обліку не перебуває. Згідно листа Виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області № 1596/к/03-10 від 16.05.2024, [PERSON] має активну громадську позицію, власний бізнес, приймає активну участь у діяльності громади, виховує доньку, жодних скарг щодо нього до виконавчого комітету селищної ради не надходило. За змістом Висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, 26 червня 2024 року здійснено виїзд з метою обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] , встановлено, що відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] зареєстрована, але проживає у м. Київ, відвідує доньку 1-2 рази на тиждень, цікавиться її самопочуттям та не заперечує проти проживання доньки з батьком. Дитина перебуває на утриманні батька, він забезпечує її всім необхідним, створює умови для виховання та утримання дочки. Сім`я [PERSON] під соціальним супроводом не перебуває та ознак складних життєвих обставин й чинників, що їх спричиняють, не виявлено. Згідно довідки від 24.06.2024 № 2, підписаної генеральним директором ТОВ «ЕПС ПРОДАКШН», відповідач [PERSON] працює бухгалтером на вказаному підприємстві та станом на 24.06.2024 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. [PERSON] у телефонному режимі повідомила службу, що наразі проживає у [ADDRESS] , де періодично орендує кімнату у хостелі, коли приїжджає по справам. Оскільки у неї відсутні житлові умови для виховання доньки та фінансові можливості для її утримання, за спільною згодою з [PERSON] прийняли рішення про проживання доньки з ним. Відповідач також повідомила, що планує виїхати за кордон, оскільки у неї планується там робота і є чоловік, з яким у неї стосунки. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, затвердженого рішенням № 394 від 30.07.2024, беручи до уваги відсутність спору між батьками, орган опіки та піклування вважає за доцільне відмовити [PERSON] у визначенні місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. З ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлено одним із подружжя. У ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За змістом ч. 2 ст. 114 у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З огляду на викладене, та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем - розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та суперечить інтересам сторін. Щодо позовних вимог про визначення самостійного виховання, місця проживання та утримання дитини, суд дійшов таких висновків Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За положеннями частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За положеннями статті 161 СК України спір між батьками, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, положення вказаної статті дозволяють зробити висновок, що у разі наявності спору між батьками, щодо місця проживання дитини, такий спір може бути вирішено судом. Так, судом встановлено, що [PERSON] , звертаючись до суду із позовом, зазначив про те, що відповідач не заперечує проти того, щоб дитина залишилася проживати із ним. Інші матеріали справи у їх сукупності також свідчать про відсутність фактичного спору між батьками щодо місця проживання дитини. Посилання на те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку укладати договір щодо здійснення батьківських прав у позові відсутні. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Таким чином, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Насамперед, суд має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21). При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). У відповідності до положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України). Разом з цим, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання малолітньої дитини із ним саме в інтересах дитини. Так, даний спір щодо місця проживання дитини ініційовано батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Відтак, позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживає разом із ним, порушені його права. До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року по справі №127/16211/23. Посилання на те, що фактично дитина проживає у позивача, лише позивач опікується дитиною, а тому існують всі підстави вважати, що в інтересах дитини необхідно визначити місце її проживання з батьком,\~суд відхиляє, оскільки доказів на підтвердження того, що відповідач відмовляється укласти відповідний договір матеріали справи не містять. При цьому, перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини, оскільки на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суд звертає увагу на те, що висловлення матір`ю добровільної згоди на проживання дитини з батьком, свідчить про те, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому задоволення позову про визначення місця проживання дитини з батьком не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, враховуючи, що спір між батьками про визначення місця проживання дитини відсутній, відповідач не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої дочки з батьком, відтак заявлені позивачем вимоги про визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визначення самостійного виховання та утримання дитини, то суд вважає, що [PERSON] у позові не вказано конкретних причин для такого визначення у судовому порядку. Суд звертає\~увагу на\~те,\~що визначення самостійного виховання дитини батьком та її утримання батьком без участі матері, може мати передбачені законом правові наслідки, зокрема, визначені ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак, у такому разі, відповідач мав би залучати до участі у справі відповідний державний орган у сфері діяльності вищевказаного Закону. Однак, таких дій не вчинив. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи те, що позов в частині визначення самостійного виховання та утримання малолітньої дитини є похідним від заявлених вимог про визначення місця проживання дитини, який задоволенню не підлягає, відтак і похідні вимоги позивача задоволенню також не підлягають. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] . На підставі ст. ст. 7, 160, 161 СК України,

Outcome: partial