Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» 06.12.2024 звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09.04.2016 № 200499781 у розмірі 72901,95 грн, яка складається з суми заборгованості 47\~321,77 грн, суми інфляційних втрат 21316,87 грн, суми 3% річних 4263,28 грн, судового збору у сумі 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 7000,00 гривень. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 09.04.2016 \~ \~ \~ \~між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено угоду № 200499781 щодо кредитування, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] у користування кредитні кошти в розмірі 20\~899,00 грн, з встановленим строком користування з 09.04.2016 по 09.04.2017, а відповідачка зобов`язалась повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20 липня 2020 року ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС», набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020, у тому числі за кредитним договором, укладеним з відповідачкою. Вимогами чинного законодавства України та умовами договору факторингу не передбачена передача програмного забезпечення, що здійснює нарахування заборгованості по сплаті тіла кредиту, нарахуванню відсотків та пені, а також його детального розрахунку з формулою її формування. Це пов`язано з тим, що в разі відступлення права вимоги вже за існуючою заборгованістю Фактор, відповідно до умов договору факторингу, не має право нарахувати відсотки, комісію, неустойку що передбачені умовами кредитного договору. Отже, банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, однак відповідачка порушила умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк, внаслідок чого станом на 06.12.2024 виникла заборгованість у розмірі 47321,77 грн, яка складається з 15746,55 грн - заборгованість за кредитом; 31 575,22 грн - заборгованість за відсотками. Позивачем відповідно до норм ст. 625 ЦК України, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних: сума збитків з урахуванням 3% річних 4 263,28 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 21 316,87 грн. Загальний розмір заборгованості, який позивач просить стягнути з відповідачки становить 72 901,92 грн. Окрім цього, позивач порушує питання щодо поновлення строку позовної давності для подання вказаного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200499781 від 09.04.2016 року. Зокрема вказує, що приналежність права вимоги за кредитними договорами, у тому числі договором, укладеним з відповідачкою, які були предметом договору відступлення прав вимоги від 20.07.2020 укладеним між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було предметом спору у справі № 910/11298/16 Господарського суду міста Києва за позовом ПАТ «Банк Михайлівський» (ухвалою Господарського суду від 03.09.2020 замінено на правонаступника - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» (далі - ТОВ «ФК «Плеяда»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; Національного банку України, про застосувати наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Плеяда», визнання недійсним договору факторингу від 20.05.2016, укладеного між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор». Постановою суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16 застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» передати ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 № 1 і № 2; зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» передати ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 № 1 і № 2. На примусове виконання вищезазначеної постанови суду за заявами ТОВ «Діджи Фінанс» від 12.08.2021 - приватним виконавцем відкрито ВП 66483131 щодо ТОВ «ФК «Плеяда» та від 12.08.2021 - приватним виконавцем відкрито ВП 66491947 щодо ТОВ «ФК «Фагор». Лише на початку 2023 року оригінали вищезазначених документів були отримані ТОВ «Діджи Фінанс». Наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору, в деяких випадках за частиною кредитних договорів призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора (за умови що боржник клопотатиме перед судом про застосування такої позовної давності), що в свою чергу також є підставою для його поновлення/не застосування судом позовної давності, оскільки кредитор з об`єктивних причин був позбавлений можливості звернутись до суду в межах такого строку (ч. 5 ст. 267 ЦКУ). Окрім цього позивач послався на позицію Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 щодо продовження строків позовної давності на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVГО-19), введеного Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, а також на те, що згідно з розділом «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.12.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачка не подала до суду відзив на позовну заяву, або ж клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, ухвала про відкриття провадження разом з позовом та додатками, надсилалися їй за зареєстрованим місцем проживання належним чином і до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». З метою належного повідомлення відповідачки, судом 20.03.2025 здійснено виклик на її номер мобільного зв`язку та повідомлено про розгляд справи без виклику сторін щодо стягнення з неї кредитної заборгованості. Однак сторона відповідача правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась, заяв та/або клопотань до суду від неї не надійшло. Суд не може зобов`язати сторону скористатися своїм правом, але сторона, яка добровільно відмовилася від використання свого права, маючи всі можливості ним скористатися, має миритися з процесуальними наслідками свого рішення. Таким чином, суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що 09.04.2016 \~ \~ \~ \~між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладений кредитний договір № 200499781 у формі Заяви № 200499781, яку відповідачка підписала власноруч. Відповідно до вказаного договору [PERSON] отримала у користування кредитні кошти в розмірі 20\~899,00 грн на придбання будівельних матеріалів та меблів. Строк кредитування становить 365 днів, тобто з 09.04.2016 по 09.04.2017 року. Відповідно до договору сторонами узгоджено, що розмір процентної ставки за кредитом складає 0,0001% річних, сукупна вартість кредиту становить 21,37% річних, щомісячний платіж становить 2023,00 грн, останній платіж 2020,88 грн, дата платежу 09 числа кожного місяця. Придбання товару, на який отримано кредит, підтверджено рахунком № Счт/NO1-0002256 від 09.04.2019, виданий ПрАТ «НОВА ЛІНІЯ» - сума з ПДВ 21890,64 грн (з яких сума у розмірі 1890,64 грн внесена відповідачкою готівкою у касі). Відповідно до п. 3.2 цього договору, банк наділений правом відступлення права вимоги повернення грошових коштів. Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Судом встановлено, що 20 липня 2020 року між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та позивачем ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15.06.2020. На підтвердження переходу прав вимоги до позивача надано копію договору від 20.07.2020, платіжного доручення від 09.07.2020 на суму 5\~307\~308,39 грн та витяг з Реєстру боржників ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» до Договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020, відповідно до якого відступлено право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 200499781 від 09.04.2016 із загальною сумою заборгованості 47\~321,77 грн, яка складається з 15 746,55 грн заборгованості по тілу кредиту, 31\~575,22 грн заборгованості за доходами. В постанові від 18.10.2023 у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012). Розмір тілу кредиту на момент відступлення права вимоги (20.07.2020) у розмірі 15 746,55 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 25\~967,59 грн, а також щодо негативного результату (збитку) від продажу за кредитним договором від 09.04.2016 у сумі 47\~321, 77 грн підтверджується Випискою по особовим рахункам з 23.05.2016 по 27.07.2020 з ПАТ «БАНК МИХАЙЛОВСЬКИЙ». Відповідачкою факт укладання кредитного договору, отримання грошових коштів не спростовано, доказів на погашення, а також власних розрахунків щодо розміру заборгованості суду не надано. За таких обставин, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про доведеність стороною позивача розміру заборгованості за кредитним договором від 09.04.2016 №200499781 у сумі 47\~321,77 грн, яка підлягає стягненню з [PERSON] , а також факт переходу прав вимоги від первісного кредитора до позивача. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц та N 646/14523/15-ц. Відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Стороною позивача наданий розрахунок нарахованих на суму боргу інфляційні втрат на суму 21 316,87 грн та 3 % річних 4 263,28 грн, який проведений за період з 20.11.2021 по 20.11.2024, тобто охоплює період дії воєнного стану. Суд позбавлений можливості виокремити період розрахунку заборгованості до 24.02.2022 з наданого стороною позивача Розрахунку. З огляду на викладене, суд не приймає до уваги наданий представником позивача розрахунок як належний доказ по справі, оскільки такий здійснений з порушенням до положень п.18 Перехідних положень ЦК України та включає в себе період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану. Отже, вимоги щодо стягнення з [PERSON] розміру інфляційних втрат на суму 21 316,87 грн та 3 % річних 4 263,28 грн, не підлягають задоволенню. Суд наголошує, що обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. \~ \~ \~ \~Щодо строків позовної давності Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи 20.07.2020 між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та позивачем ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15.06.2020. При цьому приналежність права вимоги позивачу за кредитним договором, укладеним з відповідачкою було предметом спору у справі № 910/11298/16 Господарського суду міста Києва за позовом ПАТ «Банк Михайлівський» Постановою Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16 застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» передати ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 № 1 і № 2; зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» передати ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 № 1 і № 2. На примусове виконання вищезазначеної постанови суду за заявами ТОВ «Діджи Фінанс» від 12.08.2021 - приватним виконавцем відкрито ВП 66483131 щодо ТОВ «ФК «Плеяда» та від 12.08.2021 - приватним виконавцем відкрито ВП 66491947 щодо ТОВ «ФК «Фагор». Лише на початку 2023 року оригінали вищезазначених документів були отримані ТОВ «Діджи Фінанс». Отже строки позовної давності для звернення позивачем з позовом до суду у цій справі мають рахуватися з моменту укладення договору відступлення прав вимоги тобто з\~20.07.2020 (ураховуючи, що матеріали справи не містять, а сторонами справи не надано доказів, що первісний кредитор до цієї дати пред`являв відповідачці вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30\~березня 2020\~року № 540-IX, який набув чинності було визначено, \~що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільним Кодексом України та строки визначені Господарським кодексом України, а саме ст. \~232,\~269,\~322,\~324 продовжуються на строк дії такого карантину (ст. 257 ЦПК України встановлює загальну позовну давність у три роки), який набув чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з\~24\~години 00\~хвилин 30\~червня 2023\~року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Водночас Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії», який набув чинності 17.03.2022. Законом України від 8\~листопада 2023\~року № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на\~строк дії\~такого стану».\~Вказаний закон набрав чинності 30.01.2024. Отже,\~суд вважає,\~що оскільки строки позовної давності для звернення позивачем з позовом до суду у цій справі мають рахуватися з моменту укладення договору відступлення прав вимоги з 20.07.2020, позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09.04.2016, заявлена 06.12.2024 не сплинула (строки позовної давності мали б сплинути 20.07.2023, якщо б на той час не набрали законної сили Закони України № 540-ІХ та № 2120-IX). Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 07.11.2023 по справі № 910/5188/22 та 06.09.2023 по справі № 910/18489/20. Щодо судового збору Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог 64,9% (72901,92*100:47321,77), стягненню з відповідача на користь відповідача підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~572,14 грн (2422,4*64,9%). Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Так, представник позивача просить стягнути витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу. На підтвердження своєї вимоги позивач надав суду договір № 26 про надання правової допомоги від 15.02.2024, додаткову угоду до вказаного договору від 15.02.2024, відповідно до якої розширено розділ «1. Предмет договору » та доповнено пунктом 1.2 «Адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] …». Також надано копії платіжних інструкцій № 10261 від 11.10.2024 на суму 7500,00 грн та № 10262 від 11.10.2024 на суму 7000,00 грн; копію Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської», необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» щодо стягнення кредитної заборгованості, відповідно до якого визначено 7000,00 грн за «підготовку позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості»; копію Акта про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 24.09.2024, відповідно до якого сторони підтвердили що адвокатське об`єднання надало клієнту правову допомогу загальною вартістю 7500,00 грн, при цьому загальну вартість за «підготовку позовної заяви з догадками про стягнення кредитної заборгованості» вказано 7000,00 грн. Ураховуючи, що стороною позивача у позовній заяві не вказано конкретний розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, яку він заявляє досягнення, а лише посилається на долучені до позову докази з цього питання, суд з огляду на надані документи, дійшов висновку, що сторона позивача відповідно до Акта виконаних робіт та Детального опису робіт узгодила з адвокатським об`єднанням та сплатила вартість таких послуг у сумі 7000,00 грн. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. В даному випадку факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наступними доказами, а саме: договором № 26 про надання правової допомоги від 15.02.2024; додатковою угодою до вказаного договору від 15.02.2024, платіжною інструкцією № 10262 від 11.10.2024 на суму 7000,00 грн; Детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської», необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» щодо стягнення кредитної заборгованості; Актом про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 24.09.2024. Однак, відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. При цьому, суд зазначає, що чинний ЦПК України встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані представником позивача документи та доводи на обґрунтування суми заявлених витрат, пов`язаних із розглядом справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), суд дійшов висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн не є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Позовна заява містить умови: 1) кредитного договору; 2) договорів про заміну кредитора у зобов`язанні та перелік додатків до вказаних договорів. Розрахунки у позові відсутні. Цитування положень Цивільного кодексу України щодо підстав позову та Цивільного процесуального кодексу щодо підсудності та розміру судових витрат не свідчать про складність справи. Відтак, з врахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу витраченого адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу розмірі 3000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial