Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.01.2025 вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та підсобне приміщення [ADDRESS] та гараж № [NUMBER] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.01.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Від відповідача 17.02.2025 надійшов відзив на позов, згідно з яким він погоджувався з поданим позовом за умови компенсації позивачем вартості частини майна в розмірі 1215000 грн. Представником позивача було подано заяви про зміну предмету позову від 23.02.2025 та від 12.03.2025. У остаточній заяві про зміну предмету позову від 12.03.2025 представник позивача просить визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , скасувавши реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке було оформлено за [PERSON] ; визнати за позивачем [PERSON] право власності на гараж 2, що знаходиться в [ADDRESS] , скасувавши реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке було оформлено за [PERSON] ; визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , скасувавши реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке було оформлено за [PERSON] ; автомобіль марки Volkswagen Transporter, д.н.з. [NUMBER] та приміщення площею 124,5 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору дарування № 2937 від 23.11.2012 залишити відповідачу [PERSON] ; приміщення площею 124,5 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору дарування № 2937 від 23.11.2012, залишити відповідачу [PERSON] . Відповідач [PERSON] згідно з заявою від 03.03.2025 погоджується на проведення розподілу майна, запропонованого позивачем у заяві про зміну предмету позову, яка була з ним попередньо узгоджена, зокрема, не заперечує щодо визнання права власності за позивачкою на квартиру [ADDRESS] , та на квартиру [ADDRESS] . Просить залишити йому у власність автомобіль марки Volkswagen Transporter, д.н.з. [NUMBER] та нежиле приміщення площею 124,5 кв.м., що належить йому на підставі договору дарування № 2937 від 23.11.2012. Зазначає про те, що майнових претензій до позивачки в частині компенсації коштів за частину майна, про які він заявляв у відзиві на позов, не має, оскільки отримав таку компенсацію в повному розмірі, просить таку вимогу не розглядати. Просить розглядати справу за його відсутності, оскільки проживає в зоні бойових дій та не має можливості з`явитися у судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.03.2025 прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить провести підготовче судове засідання без участі позивача та його представника. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити Відповідач у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій позов визнає з урахування заяви про зміну предмету позову, просить розглянути справу без його участі. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив таке. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У відповідності до змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. 19.04.2008 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №182, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.04.2008. Суд встановив, що під час перебування у шлюбі подружжя придбало майно, право власності на яке було зареєстроване за відповідачем, [PERSON] . Так, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 24.04.2019, укладеним між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , останній набув у власність квартиру [ADDRESS] , площею 31,4 кв.м. Згідно з договором купівлі-продажу квартири та підсобного приміщення від 02.11.2022, укладеним між [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] , останній набув у власність квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 52,2 кв. м., а площа підсобного приміщення 3,8 кв.м. На підставі договору купівлі-продажу гаража від 09.05.2023, укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , останній набув у власність гараж 2 за адресою: [ADDRESS] , загально площею 16,5 кв. м. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] вбачається, що 12.07.2018 за відповідачем [PERSON] було зареєстровано на праві власності автомобіль марки Volkswagen Transporter, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Отже, вищезазначене майно було набуте подружжям за час шлюбу, на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя суд виходить з того, що з наявних у матеріалах справи заяви про зміну предмету позову, поданої представником позивача, заяви відповідача від 25.02.2025 про визнання позову, сторони домовилися щодо поділу майна таким чином: після розподілу майна до позивачки переходить право власності на квартиру [ADDRESS] ; право власності на гараж [ADDRESS] ; право власності на квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] ; за відповідачем залишається право власності на автомобіль марки Volkswagen Transporter, д.н.з. [NUMBER] та право власності нежиле приміщення площею 124,5 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] . Водночас суд встановив, що нежиле приміщення площею 124,5 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , було набуто відповідачем на підставі договору дарування нежилого приміщення від 23.11.2012, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарованим). Відповідно до\~ст.\~57\~Сімейного кодексу\~України особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є,\~зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. З огляду на вказану норму нежиле приміщення площею 124,5 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , вбудоване у будинок [ADDRESS] , є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , набуте ним на підставі договору дарування, а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає розподілу у вказаній цивільній справі. З огляду на викладене, враховуючи позицію позивача та відповідача щодо розподілу спільного майна подружжя, доходить висновку про часткове задоволення позову, шляхом визнання за позивачкою [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на квартиру [ADDRESS] , площею 31,4 кв.м.; право власності на квартиру [ADDRESS] та підсобне приміщення [ADDRESS] ; право власності на гараж [ADDRESS] . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за відповідачем [PERSON] належить залишити право власності на автомобіль марки Volkswagen Transporter, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . У задоволенні позовних вимог в частині поділу нежилого приміщення площею 124,5 кв. м., яке знаходиться у [ADDRESS] , слід відмовити, оскільки вказане приміщення є особистою приватною власністю [PERSON] . Стосовно позовної вимоги про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , площею 31,4 кв.м.; право власності на квартиру [ADDRESS] та підсобне приміщення [ADDRESS] ; право власності на гараж [ADDRESS] , яке було оформлено за [PERSON] , у зв`язку з визнанням права власності у порядку спадкування за [PERSON] , суд звертає увагу на таке. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 27 Закону визначені підстави для державної реєстрації прав. Так, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. З наведеного встановлено, що сама по собі державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою такого факту. Жодні записи про набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно не можуть бути вчинені без правової на те підстави. Правовою підставою для реєстрації права власності на майно є, зокрема, як відповідні правовстановлюючі документи, так і рішення суду. Таким чином, рішення суду про визнання права власності за позивачем є самостійною підставою для внесення змін щодо державної реєстрації права власності на таке майно. Заявлення додаткових вимог щодо скасування державної реєстрації при цьому не вимагається. Відтак у задоволенні позову в частні вимоги про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , площею 31,4 кв.м.; право власності на квартиру [ADDRESS] та підсобне приміщення [ADDRESS] ; право власності на гараж [ADDRESS] , яке було оформлено за [PERSON] , належить відмовити. Враховуючи наведене суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн., що підтверджується квитанцією від 14.01.2025. Судові витрати, згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Разом з тим, згідно з положеннями ч. 1\~ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3ст. 7\~Закону України «Про судовий збір». Загальна вартість спірного майна згідно зі звітами про грошову оцінку майна, наявними в матеріалах справи, становить 5\~447\~248 грн. Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зокрема, у задоволенні позову в частині визнання за відповідачем права власності на нежиле приміщення площею 124,5 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , вартість якого 1\~089\~040 грн, суд відмовив. Відтак суд під час розгляду справи про поділ майна подружжя задовольнив позов частково та визнав за сторонами у порядку поділу майна подружжя право власності на майно на суму 4\~358\~208 грн. (80% від ціни позову). Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, а позовні вимоги суд задовольнив частково, суд дійшов до висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, який підлягає сплаті за майновий спір з ціною позову 4\~358\~208 грн, що складає 6056 грн. Одночасно, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50% відсотків судового збору, який підлягає сплаті за майновий спір з ціною позову 4\~358\~208 грн, що складає 6056 грн.

Outcome: partial