Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Соломонюк С.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Житомирська державна нотаріальна контора Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання права на спадкування прав і обов`язків за попереднім договором. В обґрунтування позову посилається на наступне. 07 листопада\~2021\~року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір № 45 про намір укласти основний договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 3210900000:01:170:1125\~(далі за текстом - Договір). На виконання умов частини 2 Договору [PERSON] здійснив оплату частини коштів на рахунок відповідача наступним чином: 07.11.2021\~року в сумі\~561 393,00 грн; 05.12.2021\~року в сумі 32 000,00 грн; 04.02.2022\~року в сумі 16 000,00 грн. З початком воєнного стану [PERSON] був мобілізований до лав Збройних Сил України. [INFO] під час виконання бойового завдання по захисту незалежності та територіальної цілісності України [PERSON] загинув, про що 07.11.2022\~року Виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області складений відповідний актовий запис № 155 та видане Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Відповідно до довідки Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) № 2558/02-14\~від 27.12.2023\~року єдиними спадкоємцями до майна померлого є [PERSON] (мати померлого, спадкоємиця за заповітом), [PERSON] (батько померлого, спадкоємець на обов?язкову частку згідно статті\~1241\~ЦК України) та [PERSON] (дружина померлого, дієздатна та працездатна за віком, спадкоємиця за законом та яка має право на видачу свідоцтва у спільному майні подружжя). 05 червня\~2024\~року за вихідним №\~1252/02-31\~ [PERSON] отримала Постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій, прийняту Житомирською державною нотаріальною конторою Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій зазначено про те, що у зв?язку з неподанням правовстановлюючого документу на квартиру, яка розашована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , відмовлено. 22 березня\~2024\~року позивачі звернулись до [PERSON] із заявою про визнання їх правонаступниками [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] надав відповідь про відмову в укладенні основного договору купівлі продажу у зв?язку з неподанням спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. Відтак, позивачі змушені звертатися до суду для визнання їхнього права на укладення основного договору купівлі-продажу квартири, яка розташована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташованийна земельній ділянці з кадастровим номером 3210900000:01:170:1125. За укладеним попереднім договором №45 від 07.11.2021\~року померлим [PERSON] , як стороною правочину, виконувались грошові зобов?язання щодо сплати вартості квартири, яка встановлена цим договором. Тобто, вчинялись дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об?єкт будівництва або для набуття майнових прав на об?єкт будівництва. Враховуючи викладене, позивачі просять суд ???визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право на спадкування прав і обов?язків за попереднім договором № 45 про намір укласти основний договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210900000:01:170:1125, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , в тому числі, права на укладення основного договору купівлі продажу у відповідних частках. Ухвалою суду від 15.10.2024 справу по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 26.02.2025 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. До суду від відповідача надходив відзив на позовну заяву, в якому зазначає наступне. Дійсно, 07 листопада\~2021\~року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір № 45 про намір укласти основний договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210900000:01:170:1125\~(далі за текстом Договір). На виконання умов частини 2 Договору [PERSON] здійснив оплату частини коштів на рахунок відповідача наступним чином: 07.11.2021\~року в сумі\~561 393,00 грн; 05.12.2021\~року в сумі 32 000,00 грн; 04.02.2023\~року в сумі 16 000,00 грн. Станом на теперішній час залишилась несплаченою частина вартості квартири у розмірі\~326 260\~(триста двадцять шість тисяч двісті шістдесят) гривень (без врахування додаткової площі, згідно обмірів БТІ). 22.03.2024\~року до відповідача звернулись позивачі із заявою про визнання їх правонаступниками [PERSON] щодо прав та обов?язків за попереднім договором №45 від 07.11.2021\~року. Зважаючи на те, що до документів, які були додані позивачами до заяви, не було додано свідоцтво про спадщину, а додана лише довідка від Завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області А.I. Поліщук про коло спадкоємців, [PERSON] як Продавець за попереднім договором, не міг визначити до кого саме із спадкоємців та в яких частинах перейшли права та обов?язки померлого, що виникли на підставі попереднього договору № 45 від 07.11.2021\~року. Відповідач зазначає про те, що факту укладення Попереднього договору та факту часткової оплати по ньому, останній не заперечує, проти визнання права на спадкування прав та обов?язків не заперечує, виходячи з часток, на які мають право спадкоємці, які прийняли спадщину від [PERSON] . Виходячи з викладеного, просить суд при прийнятті рішення визначити коло спадкоємців та чітко вказати до кого з них в якій частці (у якому розмірі) перейшли права та обов?язки, які виникли у [PERSON] на підставі «Попереднього договору № 45 від 07.11.2021 року про намір укласти основний договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210900000:01:170:1125». В судовому засіданні представник позивачів вимоги позову уточнив та просив ???визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право на спадкування прав і обов?язків за попереднім договором № 45 про намір укласти основний договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210900000:01:170:1125, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , в тому числі, права на укладення основного договору купівлі-продажу у розмірі 1/3 частки кожному зі спадкоємців. Відповідач направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Від завідувача Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Суд, перевіривши доводи, викладені на обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, беручи до уваги відзив, направлений відповідачем, приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно\~ст.509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов' язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України). Судом встановлено, що 07 листопада\~2021\~року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір № 45, предметом якого є зобов`язання в строк не пізніше 4 кварталу 2023 року укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири (далі Об`єкт), яка розташована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 3210900000:01:170:1125, у нотаріальній формі та на умовах, визначених цим договором. В підтвердження наміру придбати Об`єкт та з метою оформлення договору купівлі-продажу, Покупець передав, а Продавець прийняв до підписання цього договору суму у розмірі 561393 грн. Покупець зобов`язується сплатити Продавцю суму у розмірі 374262 грн до 07.11.2023 у вигляді щомісячних платежів, не менше, ніж 15595 грн не пізніше 7 числа поточного місяця. До договору №45 від 07.11.2021 долучено технічну характеристику на будинок, Акт приймання-передачі коштів, згідно якого [PERSON] 05.12.2021\~року було передано Продавцю кошти в сумі 32 000,00 грн; 04.02.2022\~року кошти в сумі 16 000,00 грн. Факт укладання договору №45 від 07.11.2021 та передачі коштів за квартиру [ADDRESS] у вказаних вище сумах відповідачем визнається. [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Відповідно до статей\~1216,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1\~ст.1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог\~статті 68 Закону України «Про нотаріат»\~при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Згідно пункту 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року\~видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. У роз`ясненнях, наданих у пункті 23\~Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування"\~визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з довідки Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Київ) № 2558/02-14\~від 27.12.2023\~року, до майна померлого [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу №477/2022. Згідно матеріалів спадкової справи єдиними спадкоємцями до майна померлого є: [PERSON] , мати померлого, [PERSON] , батько померлого, [PERSON] , дружина померлого. Інших спадкоємців немає. Згідно постанови державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 05 червня\~2024\~року №\~1252/02-31, \~ [PERSON] відмовлено у вчинені нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] ) після смерті сина [PERSON] у зв`язку з неподанням правовстановлюючого документа на вказану квартиру. 22 березня\~2024\~року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до [PERSON] із заявою про визнання їх правонаступниками [PERSON] щодо прав та обов`язків за попереднім договором №45 від 07.11.2021. З відповіді [PERSON] від 13.05.2024 вбачається, що останній не заперечує щодо обставин, викладених у заяві від 22.03.2024, проте, зазначає, що Продавцю за попереднім договором №45 від 07.11.2021 необхідно надати свідоцтво про право на спадщину, з якого видно кому та в яких частинах перейшли права та обов`язки [PERSON] або звернутися до суду з позовною заявою про визнання права на спадщину на квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає зі закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до абзацу четвертого статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі, права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги. Верховним Судом у постанові від 27.02.2019 у справі № 761/32696/13-Ц сформовано правову позицію, яка полягає в тому, що до завершення будівництва об`єкта нерухомості та введення його в експлуатацію позивачу як інвестору належать майнові права на цей об`єкт. Так, відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій. Згідно з абзацом сьомим статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. При цьому майно - це окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю (стаття 190 Цивільного кодексу України), а відповідно до статті 526 цього Кодексу боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно частини 4\~статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач щодо обставин, зазначених позивачами у позові, не заперечував. Отже, за відсутності будь якого застереження, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважаються встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно\~ст. 82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Приймаючи до уваги, що після смерті [PERSON] позивачі прийняли спадщину у встановленому законом порядку, а отже на підставі ст.ст.1296-1298 ЦК України\~мають право на визнання за ними майнових прав. З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючий документ на квартиру відсутній та отримати його у позасудовому порядку неможливо, оскільки, [PERSON] помер, а основний договір купівлі-продажу між сторонами правочину укладено не було та зобов`язання покупця за договором не виконано в повному обсязі. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивачі не можуть захистити своє спадкове майнове право, спадщину останні прийняли після смерті [PERSON] шляхом звернення з відповідними заявами до нотаріальної контори, а тому відповідно до ст. 16 ЦК України, порушене право підлягає захисту шляхом визнання права на спадкування прав і обов`язків за попереднім договором. На підставі викладеного,

Outcome: approved