Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

І. Суть спору Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивовано тим, що [INFO] померла матір позивача - [PERSON] , яка за життя вважалась власником будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Житловий будинок з господарським будівлями і спорудами [ADDRESS] збудований у 1963 році батьками позивача - подружжям [PERSON] та [PERSON] та мало статус колгоспного двору. Станом на 15 квітня 1991 рік у домогосподарстві були зареєстровані двоє його членів: [PERSON] , [INFO] - голова двору та [PERSON] , [INFO] - син. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , Отже, кожен з них (позивач і [PERSON] ), як член колгоспного двору, набув право на частку майна двору в розмірі по 1/2 частині, в т.ч. й на житловий будинок по [ADDRESS] , який входить до складу майна колишнього колгоспного двору. [PERSON] заповіла позивачу все своє майно, яке на момент смерті буде їй належати. Після її смерті [INFO] відкрилась спадщина на її майно, в т.ч. на належну їй 1/2 частку спірного житлового будинку. Оскільки на час відкриття спадщини місце постійного проживання позивача було зареєстроване разом із спадкодавцем, то позивач вважається таким, що прийняв спадщину після [PERSON] . Приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу у Волинській області Башинською Л.П. відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] , спадкова справа зареєстрована у Спадковому реєстрі 03.12.2024 р. за № 713385265, але позивач отримав постанову нотаріуса від 11.12.2024 р. № 123/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої слідує, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] не можливо через відсутність правовстановлюючого документа про власність спадкодавця на житловий будинок. Оскільки, житловий будинок [ADDRESS] , мав статус колгоспного двору, тому документа, який би посвідчував право власності, видано не було, а тому нотаріус не може видати свідоцтво про прийняття спадщини. У зв`язку із тим, що документа, який би засвідчував право власності на дану забудову, не має, відповідно до ст. 392 ЦК України, єдиним способом захисту права власності позивача на житловий будинок є визнання за ним права власності в судовому порядку, і тому позивач змушений звернутися до суд з позовною заявою про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарськихбудівель і споруд як частку у майні колишнього колгоспного двору та на 1/2 частину цього ж житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . ІІ. Позиція учасників справи У судове засідання сторони не з`явилися. У позовній заяві позивач [PERSON] просив здійснити розгляд справи без його участі. Судові витрати позивач просив залишити за ним. У матеріалах справи міститься заява від представника відповідача Нововолинської міської ради Володимирського району Волинської області Диця І.Ю. про здійснення розгляду справи без його участі за наявними у справі матеріалами, та про відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 19.02.2025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою суду витребувано Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру, витяги зі Спадкового реєстру про наявність спадкової справи до майна спадкодавця, а також заповітів/спадкових договорів, посвідчених від імені [PERSON] , яка померла [INFO] , останнє місце проживання: [ADDRESS] , а у разі наявності спадкову справу. Ухвалою від 18.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті на 10.04.2025 року. У судове засідання, призначене на 10.04.2025 року сторони не з`явилися. Згідно ч. 1ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Сторони скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи без їх участі. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. ІV. Обставини справи, встановлені судом та застосоване законодавство Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Судом встановлено, що станом на 15.04.1991 року будинок [ADDRESS] належав [PERSON] та мав статус колгоспного двору. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР. Частиною 1 статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 № 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно з частиною 1 статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістом статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. Разом з тим, колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XIIз введенням у дію Закону України «Про власність». Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні. Статтею 126 ЦК Української РСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Отже, до майна колгоспного двору застосовується діюче на той час законодавство і право власності на майно, яке належало колгоспному двору та збереглось після припинення його існування, мають члени колгоспного двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в цьому майні, відповідно до ст. ст. 112,123,126 ЦК УРСР в редакції 1963 року. Із витягу з погосподарської книги № 1 за 1991-1995 роки слідує, що станом на 15.04.1991 року у даному будинковолодінні були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] голова двору та її син [PERSON] , [INFO] (а.с.32-33). Таким чином, кожному з членів колгоспного двору: [PERSON] , [INFO] та її сину [PERSON] , [INFO] належало по 1/2 частині будинковолодіння. [INFO] [PERSON] померла (а.с.7). При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору судами належить виходити з того, що Закон Української РСР «Про власність» не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини. У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», тобто з 1 липня 1990 року. Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила щодо спадкування. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 346 ЦК України смерть власника є однією з підстав припинення права власності. Згідно з копією спадкової справи № 63/2024 до майна померлої [PERSON] , при житті, 02.12.2003 року [PERSON] склала заповіт, за яким, все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також усе те, на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] - позивачу у справі. Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , шляхом спільного проживання із спадкодавцем на день відкриття спадщини (а.с.46-82). Таким чином [PERSON] став належати вцілому житловий будинок [ADDRESS] . Оскільки, житловий будинок [ADDRESS] мав статус колгоспного двору, документа, який би посвідчував право власності, не було видано, а тому нотаріус не може видати свідоцтво на спадкове майно у виді частини спірного житлового будинку. Також у зв`язку із тим, що документа, який би засвідчував право власності на дану забудову не має, тому у відповідності до ст. 392 ЦК України, позивач звернувся в суд з вимогою про визнання за ним, як членом колгоспного двору, права власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону, а тому може бути прийняте судом. Позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд як частку у майні колишнього колгоспного двору та на 1/2 частину цього ж житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . V. Висновки суду Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено в ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи встановлені судом обставини у справі, у суду не виникає сумнівів, що господарство, яке знаходиться за адресою:\~ [ADDRESS] відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», а позивач [PERSON] та його матір [PERSON] були зареєстрованими в даному господарстві станом на 15.04.1991 року та залишалися проживати у колгоспному дворі як члени колгоспного двору, вели підсобне господарство, доглядали за будинком і господарськими будівлями, а отже, є такими, що не втратили права на частку в колгоспному дворі. На сьогодні [PERSON] не може зареєструвати право власності на належну йому, як члену колгоспного двору частку, оскільки подані документи не можуть бути підставою для державної реєстрації, так як не дають змоги встановити факт набуття речових прав на нерухоме майно - житловий будинок. Крім того, у випадку набуття права спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна у правовстановлюючих документах, що є підставою для державної реєстрації, повинні бути визначені частки кожного власника. У зв`язку з такими обставинами суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право\~власності на\~1/2\~частину житлового\~будинку з\~господарськими та\~надвірними спорудами\~ [ADDRESS] , як на частку в майні колишнього колгоспного двору. Крім того, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину цього ж житлового будинку з господарськими та надвірними спорудами у порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Відтак, позовні вимоги підлягають до повного задоволення. VI. Судові витрати Виходячи з вимог\~ст.\~141\~ЦПК України суд вважає, що судові витрати у справі слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved