Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

У червні\~2024\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~до Департаменту\~житлового господарства\~Дніпровської міської\~ради,\~третя особа\~ Комунальне\~підприємство «Жилсервіс-2»\~Дніпровської міської\~ради про\~визнання безпідставною\~відмову,\~визнання права\~на приватизацію\~і зобов`язання\~здійснити приватизацію\~квартири (а.с.2-6), та в подальшому позивачем була подана заява про зміну предмету позову (а.с.142-151), в якій позивач просив визнати безпідставною відмову Департаменту житлового\~господарства Дніпровської\~міської ради\~провести приватизацію\~квартири на\~його ім`я;\~визнати право\~на приватизацію\~житла за\~заявою від\~13.06.2023,\~зареєстрованою в\~реєстрі №243,\~засвідченою приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Сусловою\~Надією Борисівною\~та за\~відсутністю оригінала\~ордера на\~жиле приміщення;\~зобов`язати здійснити\~приватизацію 47/100\~частин квартири\~ [ADDRESS] \~на позивача;\~стягнути судові\~витрати.\~ В обґрунтування поданої заяви, позивач посилався на те, що він постійно з 04.10.1984 року по теперішній час проживає та зареєстрований у квартирі [ADDRESS] на підставі обмінного ордеру №3825 серія від 21.09.1984 року, виданого відповідно до рішення комісії по обміну житлової площі Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 12.09.1984 року. Зазначений житловий будинок перебуває на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпровської міської ради, та належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. З метою, скористатись своїм правом на приватизацію, позивач 16.05.2024 року, повторно, через свого представника [PERSON] , звернувся до відділу приватизації і надав оформлену заяву на приватизацію квартири [ADDRESS] з відповідним пакетом документів. Проте, позивачу було вдруге відмовлено у приватизації житла у зв`язку з ненаданням необхідних документів для приватизації. Позивач не погоджуючись із відмовою у листі від 30.05.2024 №3/16-2846, вимушений звернутись до суду із зазначеною заявою. Ухвалою суду від 05 серпня 2024 року у справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. Згідно ухвали суду від 11.11.2024 прийнята до розгляду заява про зміну позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги по заяві про\~зміну предмету\~позову та просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що орган приватизації листом від 30.05.2024 №3/16-2846 повідомив позивача лише про те, що заява на приватизацію не може бути розглянута, оскільки не був наданий весь необхідний пакет документів. Відповідь департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради спрямована на те, що у разі усунення недоліків, які зазначені в листі, позивач не обмежений в своєму праві звернутись до органу приватизації ще раз. Отже, позивачу не було відмовлено в приватизації квартири, а тому, його вимога є передчасною, оскільки право позивача, за захистом якого він звернувся до суду не є порушеним, оскільки остаточного рішення з цього приводу відповідачем не прийнято. Вимога позивача про зобов`язання департамент житлового господарства здійснити приватизацію квартири також є необґрунтованою, оскільки приватизація державного житлового фонду здійснюється лише уповноваженим на це органами з урахуванням процедури, визначеної законодавчими актами. У зв`язку з чим, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вислухавши думку учасників, свідка, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] з 04.10.1984 року по теперішній час проживає та зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Зазначене підтверджено копією паспорта позивача з відміткою про місце проживання та витягом з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання особи від 01.03.2023 року, де зазначено дату проведення реєстраційної дії - 04.10.1984 року по теперішній час (а.с.7,8,38). На підставі обмінного ордеру №3825 серія від 21.09.1984 року, виданого відповідно до рішення комісії по обміну житлової площі Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 12.09.1984 року, позивача було вселено у квартиру [ADDRESS] (а.с.26). Встановлено,\~що житловий\~будинок за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, та належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Власником 53/100 часток квартири [ADDRESS] є фізична особа [PERSON] (а.с.158), власником інших 47/100 часток зазначеної квартири є Територіальна громада міста в особі Дніпровської міської ради (а.с.157). Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , складеного 14.04.2023 року, загальна площа квартири становить 76,8 кв.м., житлова 40,5 кв.м. (а.с.160-162). Як вбачається з матеріалів справи, позивач з метою приватизації квартири, в особі представника, звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради. Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 30.05.2024 №3/16-2846, розглянувши заяву позивача щодо приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , повідомлено, що останнім ненадані необхідні\~документи для\~приватизації (а.с.11). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона допомагала позивачу в оформленні приватизації квартири та вважає відмову в приватизації житла позивача такою, що порушує його право на приватизацію. Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі- квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Пунктами 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Отже, з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 21.06.2023 року за №54/38, внесені зміни до рішення міської ради від 21.12.2016 №33/17 «Про затвердження Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради», згідно якого, департамент відповідно до покладених завдань здійснює, в тому числі, вирішення питань з приватизації державного житлового фонду та приватизації жилих приміщень (кімнат), житлового блоку (секції) у гуртожитках, що належать до комунальної власності територіальної громади міста. Як вбачається з відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 30.05.2024 року за №3/16-2846, на яку позивач посилається як на відмову у розгляді заяви про приватизацію, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не розглядав заяву позивача про приватизацію спірної квартири, не приймав будь-яких рішень з цього питання, тобто не вчиняв дій, які б свідчили про невизнання органом приватизації прав [PERSON] на приватизацію квартири, а має характер повідомлення та роз`яснення про вчинення певних дій, необхідних для розгляду питання про приватизацію квартири. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачем Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, були порушені права позивача, а саме: відмовлено позивачу у розгляді заяви про приватизацію квартири. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про зобов`язання Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради здійснити приватизацію 47/100 частин квартири є передчасними. Крім цього, вказана вимога є похідною від визнання безпідставною відмову відповідача у проведенні приватизації квартири у задоволенні якої відмовлено. Суд також не приймає до уваги покази свідка [PERSON] , яка займалась допомогою позивачу в оформленні приватизації квартири та яка вважала, що відповідач відмовив [PERSON] у приватизації квартири, оскільки такі доводи є безпідставними, зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права. За таких обставин, суд вважає, що позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Отже, з урахуванням зазначених обставин, відсутні підстави для задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed