Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

19.08.2024 [PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про встановлення факту постійного проживання однією родиною разом із спадкодавцем та визнання права власності. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.11.2008. На момент смерті [PERSON] був зареєстрований у буд. [ADDRESS] , а [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (знята з реєстрації 31.03.2014), але проживали вони разом за адресою реєстрації чоловіка з моменту реєстрації шлюбу і до його смерті. На час смерті [PERSON] належав житловий будинок 1940 року побудови [ADDRESS] , який він успадкував після смерті його матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , як спадкоємець першої черги за законом, бо проживав з нею на час її смерті. Свідоцтво про право на спадщину на цей будинок він не отримував, оскільки в нього були відсутні правовстановлюючі документи на нього. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок літ. «А» побудовано в 1978 році. З метою оформлення спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] звернулась до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори та було заведено спадкову справу №180/2015. Державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Фоміною Т.В. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.04.2015 №952/02-31, оскільки на день смерті [PERSON] , [PERSON] була зареєстрована окремо від спадкодавця, що підтверджується даними її паспорта та не подала заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, вона вважається таким спадкоємцем, що спадщину не прийняв. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] у період часу з 22.11.2008 до моменту його смерті та визнати за нею право власності на жилий будинок за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач, представник позивача будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, вирішення даної справи покладає на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору будучи належним чином повідомленою про розгляд справи в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні суду підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] мешкали та вели спільне господарство разом за адресою: [ADDRESS] . Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Поняття сім`ї не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 22.11.2008 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1304, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, Україна. З копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER] слідує, що з 06.12.2005 по 31.03.2015 вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а з 25.08.2016 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про фактичне місце проживання від 04.11.2024 №14-1322, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [PERSON] помер - [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1010. Крім того, з метою оформлення спадщини [PERSON] звернулась до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Проте, у зв`язку з тим, що позивачка на час смерті [PERSON] була зареєстрована за іншою адресою, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. З огляду на досліджені в судовому засіданні докази та покази свідків, суд вважає, що позивачкою доведений факт її проживання однією родиною з 22.11.2008 року по день його смерті з [PERSON] , який помер [INFO] . Враховуючи вищевикладене, а також, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, про який просить позивач породжує юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення і встановлення зазначеного факту, як було встановлено в судовому засіданні, не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, суд вважає за необхідне в цій частині позовні вимоги задовольнити та встановити факт спільного проживання [PERSON] однією родиною разом зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , за період часу з [INFO] по дату його смерті. Розглянувши позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовлений станом на 04.03.1988, житловий будинок літ. «А» побудовано у 1978 році, господарчі та побутові споруди у період часу з 1968 по 1984 рік. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки відносини спадкування після смерті померлої [PERSON] виникли в 1967 році, під час дії Цивільного кодексу Української РСР, тому, для регулювання вказаних відносин необхідно звернутися до Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР, було передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18 (провадження № 61-8387св19) У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18). Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач зазначає, що її чоловік [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері [PERSON] прийняв спадщину, оскільки проживав разом з нею на час її смерті. Житловий будинок [ADDRESS] , був побудований до 1940 року, тому в 1978 році [PERSON] зніс його і побудував на цій земельній ділянці новий будинок, документи на який відсутні у позивача. Згідно з свідоцтва про смерть [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 2092. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 ЦК, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст.1261ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом ч. 3 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у такому позові може бути особа, яка вважає себе власником майна, проте не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Верховний Суд зазначає, що згідно зі статтею 392 ЦК України судове рішення не є підставою виникнення права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, яке може довести позивач в суді належними доказами, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Пунктом 3.2. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (надалі - лист № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р.) має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз`яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Згідно з вимогами ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази у цивільній справі мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми. Факт спільного проживання [PERSON] однією родиною разом зі спадкодавцем [PERSON] за період часу з 22.11.2008 по 19.02.2014 доведено матеріалами цієї справи та встановлено вище судом. З вище викладених підстав та обставин справи, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом підтверджені зібраними у справі доказами, є доведеними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом в цій частині.

Outcome: approved