Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

У грудні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва через систему «Електродний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 вересня 2014 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 2436.За період шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У позовній заяві зазначено, що сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Шлюбні відносини між сторонами остаточно припинилися 01.09.2023 року. Позивачем вказано, що на даний момент, ведення спільного господарства та сумісне проживання неможливе, оскільки повністю втрачено почуття любові, довіри та взаєморозуміння, подальше збереження сім`ї стає неможливим та суперечить інтересам позивача. У зв`язку із викладеним просить позовну заяву задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.01.2025 року було відкрито провадження в цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.01.2025 до суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] у якому вона просила позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити та розірвати шлюб між сторонами. В обґрунтування відзиву вказано, що [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. Разом з тим, відповідачем зазначено, що позивачем викривлено всю сутність їх подружнього життя, зазначені обставини у позові не відповідають дійсності, а тому вона просить суд, в описовій частині рішення зазначити ті обставини, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинено в січні 2025 року, а станом на день звернення позивача до суду, сторони у справі продовжують проживати в одному житлі та продовжують вести спільне господарство шляхом солідарної оплати орендної плати та комунальних платежів; станом на день подачі позову спільні діти проживають в одному житлі з батьками, проте знаходяться на повному фінансовому забезпеченні матері, їх освітою та розвитком займається виключно матір; [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу набули у власність автомобіль та паркомісце, які є спільним майном подружжя та підлягають поділу між ними в рівних долях. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце повідомлена належним чином, у поданому до суду відзиві просила розгляд справи провести без її участі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Так, згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2014 року, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 2436, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 17). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: - [PERSON] [INFO] , актовий запис про народження № 1622 від 01.08.2015 року вчинений Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ; - [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №946 від 27.02.2018 року вчинений Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києва, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Вимогами ст. 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя, зокрема, має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відтак, з матеріалів справи та з встановлених судом обставин в судовому засіданні, суд не вбачає виявлення бажання у подружжя надання їм строку на примирення, враховуючи і те, що в судовому засіданні не було заявлено відповідних клопотань з цього приводу. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідачка фактично визнала позов, про що вказано безпосередньо в поданому відзиві, і це визнання не порушує законних прав та інтересів сторін, суд відповідно до ст. 206 ЦПК України приймає таке визнання позову. При цьому, сторони зазначили різні обставини, як щодо причин розірвання шлюбу, так і щодо строків припинення шлюбних відносин, а також обставини проживання та ведення спільного господарства і бюджету. З огляду на диспозитивність цивільного судочинства, враховуючи, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, судом зауважується, що в даному випадку не вирішується спір щодо визначення місця проживання дітей, способів участі у їх утриманні та вихованні батьками, а також щодо спільного майна подружжя. Натомість, суд дійшов висновку, що шлюб існує формально і його збереження не відповідає інтересам сторін та інтересам їх дітей. Відповідачка не виявила бажання змінювати прізвище на дошлюбне. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що відповідачка визнала позов, суд прийшов до висновку, що сім`я сторін розпалась і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам їх дітей, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved