Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , що стверджується відповідним свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] . Зазначала, що на момент смерті її чоловіка шлюб між ним не був розірваний та вони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після смерті її чоловіка залишилося спадкове майно, зокрема спільно побудований ними житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 2122486001:08:005:008, площею 0,1396 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно з випискою з погосподарської книги, виданою Репинським старостинським кругом Міжгірської селищної ради, за нею закріплено особовий рахунок (номер погосподарського обліку 0355). При цьому власником будинку до дня смерті був [PERSON] . Зауважувала, що процедура оформлення правовстановлюючих документів на цей будинок не була проведена через неналежну обізнаність у сфері будівництва. Після смерті її чоловіка та зважаючи на не залишення [PERSON] заповіту, вона в установлений законом строк звернулася до нотаріуса Дунаєвої О. І. з заявою про прийняття спадщини і, як наслідок, нотаріусом було заведено спадкову справу № 70117681. При цьому її дочками державному нотаріусу були подані заяви про відмову від прийняття спадщини, а батьки її чоловіка [PERSON] померли ще до його смерті, а відтак вона є єдиної його спадкоємицею за законом. Стверджувала і те, що на вказану вище земельну ділянку їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі чого 23.11.2023 були внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав, тобто оформлено за нею право власності на цю земельну ділячнку. Проте постановою державної нотаріуски Дунаєвої О. І. від 11.02.2025 за № 39/02/31 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за майном померлого її чоловіка [PERSON] на житловий будинок із господарськими будівлями, що розташований у [ADDRESS] із підстав відсутності правоустановчих документів на цей будинок та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього будинку. Ці обставини і стали підставою для її звернення до суду з даним позовом із метою захисту своїх порушених спадкових прав. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , право власності в цілому на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 березня 2025 року відкрито провадження у справі за цим позовом [PERSON] у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.48, 49). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. У підготовче засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання була належним чином повідомлена. Водночас подала до суду 03.04.2025 заяву, в якій вона просила розглянути цю справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Печкан В. В. у підготовче засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 31 березня 2025 року заяву, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада позовні вимоги [PERSON] визнає повністю і не заперечує щодо їх задоволення, а також просила суд розглянути справу за відсутності представника цієї селищної ради за наявними у справі матеріалами. За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено,\~що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим Міжгірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.08.2022 за актовим записом № 336 (а.с.14). Як убачається\~зі свідоцтва\~про укладення\~шлюбу серії\~ [NUMBER] \~від 28.09.1996,\~то [PERSON] \~та [PERSON] \~зареєстрували між\~собою 28\~вересня 1996\~року шлюб,\~після укладення\~шлюбу позивачка\~змінила своє\~прізвище з\~дошлюбного « [PERSON] »\~ на\~« [PERSON] » (а.с.13). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 04.01.2023 за № 71089055 державною нотаріускою Дунаєвою І. О. було зареєстровано 4 січня 2023 року спадкову справу за № 70117681 за спадкодавцем [PERSON] (а.с.15). Із заяв про відмову від прийняття спадщини від 14.01.2023 [PERSON] та [PERSON] видно, що вони як спадкоємиці першої черги за законом відмовилися від прийняття спадщини за своїм померлим батьком [PERSON] (а.с.22, 23). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом позивачка [PERSON] є спадкоємицею померлого [PERSON] щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2122486001:08:005:008, площею 0,1396 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої у [ADDRESS] (а.с.16). Із витягу з Державного реєстру речових прав від 23.11.2024 за № 355644430 слідує, що позивачка [PERSON] є одноосібною власницею зазначеної вище земельної ділянки (а.с.19). Із виписки з погосподарської книги, виданої Репиннським старостинським округом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 19.06.2023 вих. № 361, вбачається, що за [PERSON] як мешканки [ADDRESS] , відповідно до погосподарської книги № 4, закріплено особовий рахунок (номер об`єкту погосподарського обліку 0355). Власником житлового будинку [ADDRESS] до дня смерті [INFO] був [PERSON] . Цей будинок розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 2122486001:08:005:008, площею 0,1396 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Даний будинок побудований орієнтовно у 2011 році (а.с.20). Із довідки цього ж старостинського округу від 04.01.2023 за № 9 вбачається, що померлий [INFO] [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті у зазначеному будинку проживали і були зареєстровані: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с.21). Як убачається з довідки Репинського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 14.02.2025 за № 63 позивачка [PERSON] зареєстрована і фактично проживає в житловому будинку [ADDRESS] одна, оскільки її доньки [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані в цьому будинку, але фактично більше року по вказаній адресі не проживають (а.с.22). Постановою державного нотаріуса Дунаєвої О. І. від 11.02.2025 за вих. № 39/02-31 у видачі позивачці [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] відмовлено у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів на цей житловий будинок з господарськими будівлями, а також через відсутність інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього нерухомого майна (а.с.40, 41). Відповідно до технічного паспорту від 12.07.2024 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у [ADDRESS] , то цей житловий будинок має загальну площу 149,6 кв. м (а.с.25-39). Як видно зі звіту про оцінку майна № 25-1204 від 12.03.2025, а саме житлового будинку [ADDRESS] , то вартість цього оціночного об`єкту нерухомого майна становить 332\~477,00 гривень (а.с.42, 43). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачем, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення закріплено і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». З огляду на те, що розгляд справи по суті ще не розпочато та відповідач визнав позов, а відтак підлягає поверненню з державного бюджету позивачці 50% сплаченого нею судового збору при поданні до суду позовної заяви у розмірі 2\~659,82 грн (а.с.1), що\~становить 1\~329,91\~гривень.

Outcome: approved