Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 27.12.2024 року Заступник керівника окружної прокуратури міста Хмельницького звернувся до суду в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Хмельницької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «Компанія Агро-Груп» про витребування земельної ділянки із незаконного володіння посилаючись на те, що окружною прокуратурою міста Хмельницького при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено факт незаконного вибуття із розпорядження Хмельницької міської територіальної громади земельної ділянки сільськогосподарського призначення колишньої колективної власності (невитребуваної частки (паю)) шляхом незаконної реєстрації права приватної власності на неї за відсутності рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування. Просить суд витребувати у [PERSON] на користь Хмельницької міської територіальної громади в особі Хмельницької міської ради (код ЄДРПОУ 33332218) земельну ділянку з кадастровим номером 6825085100:07:003:0186 площею 0,4836 га. В судове засідання прокурор з`явився, підтримав позовні вимоги, надав суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представника ТОВ «Компанія Агро-Груп» у судове засідання не направили, повідомлені належним чином. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 02.01.2025 року відкрито провадження, справу призначено у підготовче засідання у загальному проваджені на 10.02.2025 року. Ухвалою суду від 06.03.2025 року закінчено підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 08.04.2025 року. 08.04.2025 року ухвалено рішення по справі. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Встановлено, що державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, Корнієм О.С. 30.03.2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості (номер відомостей про речове право: 41341950) про право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку, сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6825085100:07:003:0186 площею 0,4836 га, розташованої за межами населених пунктів колишньої Олешинської сільської ради (на даний час на території Хмельницької міської територіальної громади). Підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку став витяг з рішення XXХVIII чергової сесії VII скликання від 18.12.2019№28, згідно якого « [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж двох земельних ділянок в натурі (на місцевості) за рахунок земель комунальної власності (категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, загальною площею 2,0432 га, цільове призначення - 01.01, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), що знаходяться за адресою: Хмельницький район, Черепівська сільська рада та передано у власність земельні ділянки з кадастровими номерами 6825089300:03:003:0918 площею 1,5596 га та земельну ділянку з кадастровим номером 6825085100:07:003:0186 площею 0,4836 га». Разом з тим, протокол та рішення ХXХVIII позачергової сесії Олешинської сільської ради VII скликання датуються 08.10.2020 року, а не 18.12.2019 року та рішення №28, не містить. Вказане підтверджується архівними копіями порядку денногоXXVIII чергової сесії Олешинської сільської ради VII скликання від 18.12.2019, ХXХVIII позачергової сесії Олешинської сільської ради VII скликання від 08.10.2020 та усіма рішеннями, які приймались на вказаних сесіях. У подальшому, земельну ділянку з кадастровим номером 6825085100:07:003:0186 площею 0,4836 га 27.05.2021 [PERSON] передала в оренду ТОВ «Компанія Агро-Груп». За фактом незаконного заволодіння земельними ділянками Хмельницької міської територіальної громади, у тому числі з кадастровим номером 6825085100:07:003:0186 площею 0,4836га, Окружною прокуратурою міста Хмельницького 07.04.2023 внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань №42023242260000022, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, досудове розслідування якого на даний час триває. 4. Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав Суд вважає, що відповідач зареєструвала право приватної власності на земельну ділянку на підставі та витягу з рішення , яке в дійсності органом місцевого самоврядування не приймалося і питання щодо передачі землі у приватну власність останньої на розгляд сесії не виносилося та не розглядалося. На переконання суду, на підставі неіснуючого рішення сесії Олешинської сільської ради №28 від 18.12.2019 та заяви [PERSON] 30.03.2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області Корнієм О.С. внесено відомості (номер відомостей про речове право: 41341950) про право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 6825085100:07:003:0186 площею 0,4836 га, розташованої за межами колишньої Олешинської сільської ради (на даний час Хмельницької міської територіальної громади), яку вона 27.05.2021 передала в оренду ТОВ «Компанія Агро-Груп» (номер відомостей про речове право: 42294534). Суд вважає, що відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки на користь відповідача рішення повноважного органу свідчить, що орган місцевого самоврядування, як розпорядник земель колективної власності згідно Закону України від 05.06.2003 № 899-IV, волю на відчуження цієї ділянки не виявив, а тому вона вибула із розпорядження територіальної громади поза її волею в порушення вимог п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 1, 2, 3, 5, 13 Закону України від 05.06.2003 № 899-IV, п.п. 8, 17, 21 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 118, 122 ЗК України та Закон України від 10.07.2018 № 2498-VIII, а відтак набута особою, яка не мала жодного права на неї, оскільки членом КСП не була, та прав на земельну частку (пай) не мала, у зв`язку з чим ця земля підлягає витребуванню із незаконного володіння [PERSON] та орендаря - ТОВ «Компанія Агро-Груп». Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про достатність підстав для витребування у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та ТОВ «Компанія Агро-Груп» (ЄДРПОУ 43624209) на користь Хмельницької міської територіальної громади в особі Хмельницької міської ради (код ЄДРПОУ 33332218) земельну ділянку кадастровий номер 6825085100:07:003:0186 площею 0,4836 га., тому позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. 5. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Конституцією України (статті 13, 14) визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 2, 3 ст.\~78\~ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до п. 21 перехідних положень Земельного кодексу України установлено, що з дня набрання чинності Законом України від 10.07.2018 № 2498-VIII, землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі Закон України від 05.06.2003 № 899-IV), в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Згідно ст.\~2\~Закону України\~від 05.06.2003\~№ 899-IV,\~в редакції\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин,\~основним документом,\~що посвідчує\~право на\~земельну частку\~(пай),\~є сертифікат\~на право\~на земельну\~частку (пай),\~виданий районною\~(міською)\~державною адміністрацією. Документами,\~що посвідчують\~право на\~земельну частку\~(пай),\~також є: свідоцтво\~про право\~на спадщину; посвідчені\~у встановленому\~законом порядку\~договори купівлі-продажу,\~дарування,\~міни,\~до яких\~додається сертифікат\~на право\~на земельну\~частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до\~ст.\~3\~Закону України\~від 05.06.2003\~№ 899-IV,\~в редакції\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин,\~підставою \~для виділення\~земельної ділянки\~у натурі\~(на\~місцевості)\~власнику земельної\~частки (паю)\~є рішення\~відповідної сільської,\~селищної,\~міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Статтею 5 Закону України від 05.06.2003 № 899-IV, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом. Згідно ст.ст. 7, 9 Закону України від 05.06.2003 № 899-IV,в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (далі - Закон України від 10.07.2018 № 2498-VIII), який набрав чинності з 01.01.2019, внесено зміни до Земельного кодексу України та визначено, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, які припинені, вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Відповідно до п. 21 перехідних положень Земельного кодексу України установлено, що з дня набрання чинності Законом України від 10.07.2018 № 2498-VIII, землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Статтею 5 Закону України від 05.06.2003 № 899-IV визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом. Таким чином, виділення земельних ділянок у власність особам здійснюється відповідним органом місцевого самоврядування на підставі заяв цих громадян та технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Особливість набуття права власності на земельну частку (пай) полягає в наявності чітко визначеної законодавством процедури, за якою в пайовиків чи їх спадкоємців виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Порушення інтересів держави, в даному випадку, полягає у вибутті із розпорядження територіальної громади земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,4484га із числа невитребуваних (часток) паїв . Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Водночас, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. (правова позиція, викладена в постанові ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, відповідач отримала у приватну власність спірну земельну ділянку всупереч вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. За змістом ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. В даному випадку, спірна земельна ділянка зареєстрована на праві власності за [PERSON] , яка не мала права на неї, у тому числі у подальшому передати її в оренду ТОВ «Компанія Агро-Груп». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 387 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави в особі Хмельницької міської ради на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У таких випадках чинність державної реєстрації прав на майно за іншими особами чи наявність у них правовстановлюючих документів не є перешкодою для витребування власником свого майна на підставі ст. 387 ЦК України, що є належним способом захисту. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, яка викладена у постановах від 21.02.2018 у справі № 363/2936/15-ц, від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15, від 09.07.2018 у справі № 910/3513/17. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за дійсним власником. З огляду на вказане, у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідно до вимог ст. 330, 387, 388, 658 ЦК України право власності дійсного власника підлягає захисту протягом всього часу наявності у особи титулу власника майна, а єдиним обмеженням права власності у часі є інститут набувальної давності, який передбачає право особи, яка добросовісно заволоділа майном, отримати його у власність зі спливом певного строку, встановленого законом, якщо дійсний власник не звернеться до цього часу з вимогою про витребування майна. Також, за змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Оскільки підставою набуття права власності відповідача на вказану земельну ділянку було її незаконне вибуття із розпорядження територіальної громади поза її волею, інтереси держави підлягають захисту шляхом витребування спірної земельної ділянки. Земельний кодекс України момент виникнення прав на земельну ділянку з моментом державної реєстрації речових прав на неї (ст. 125 ЗК України). Незаконне набуття відповідачами права власності на землю позбавляє Український народ загалом та державу зокрема (ст. 13 Конституції України) правомочностей власника землі, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України). Статтею 15\~ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тобто, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. У цій справі незаконна державна реєстрація права приватної власності за особою, яка не мала на неї законного права на підставі неіснуючого рішення, фактично стала інструментом, який обумовив формальне набуття відповідачем права власності на спірні земельні ділянки. При цьому, її визнання незаконною та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту. Належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку та право користування нею. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Вищезазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Відсутність спрямованого на відчуження спірних земельних ділянок рішення повноважного органу та набуття на них права особою, яка не мала права на них, означає, що територіальна громада, як власник, волю (згоду) на їх відведення у приватну власність не виявляла. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 6. Судові витрати Судові витрати складаються із судового збору за пред`явлення позову - 6056 грн. Судові витрати у справі підлягають до стягнення з відповідачів рівними частинами так, як позов задоволено. На підставі викладеного та

Outcome: approved