Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Очеретинської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.1998 набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 30,0, кв.м., житловою площею 21,5 кв.м. 29.01.2024 року вона звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою в проведенні реєстраційних дій. Рішенням реєстратора у проведенні реєстраційних дій їй було відмовлено. Підставою для прийняття такого рішення слугувало те, що на запит державного реєстратора на електронну пошту КП ДМ БТІ ДМР про надання інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року у визначений Законом строк відповідь не отримано. З огляду на викладене, вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, тому просить визнати за нею право власності на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 березня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача звернулась до суду з заявою, згідно якої просить провести розгляд справи за її відсутності, на вимогах наполягає та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач Очеретинська селищна військова адміністрація Покровського району Донецької області звернулася до суду з заявою про розгляд справи за відсутності представника військової адміністрації, за наявними матеріалами справи та просять прийняти рішення на розсуд суду. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, суд, враховуючи положення статті 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно частини 1 статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини. Позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.1998 року, виданого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори Лук`янець Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1507, набула у власність в т.ч. житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] номер дев`ять, житловою площею 21,5 кв.м. (а.с.16). Також, як вбачається з копії свідоцтва та технічного паспорту, свідоцтво було зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» від 29.08.1998, запис №140 (а.с.16зв. - копія свідоцтва, а.с. 17-18 копія технічного паспорту). Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. 29 січня 2024 року позивач звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Зубка В. із заявою в проведенні реєстраційних дій. Рішенням реєстратора від 15 березня 2024 року за №72088978 у проведенні реєстраційних дій їй було відмовлено. Підставою для прийняття такого рішення слугувало те, що не було отримано відповідь з КП ДМ БТІ ДМР (а.с.22). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень», підставою для відмови в державній реєстрації прав є подання документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. У постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою уже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації». Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309 (у редакції станом на час розгляду справи), селище Очеретине, що відноситься до Очеретинської селищної ради Донецької області, включено до території активних бойових дій, а місто Ясинувата, яке входить до Покровського району Донецької області віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивачів право власності, а також у разі втрати позивачами документа, який посвідчує його право власності. Частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Частиною третьою статті 3 Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1. Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2. На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення). Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. На підставі\~викладеного,\~розглядаючи справу\~в межах\~заявлених позовних\~вимог та\~підстав позову,\~оцінивши наявні\~у справі\~докази на\~предмет їх\~належності,\~достовірності та\~достатності,\~аналізуючи встановлені\~у справі\~обставини,\~суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, оскільки це не призведе до порушення прав, свобод та інтересів інших осіб і є єдиним можливим способом захисту прав та законних інтересів позивача. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved