Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] . Також за даною адресою зареєстроване місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказує, що дана квартира не приватизована, а перебуває в комунальній власності Луцької міської територіальної громади. Особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] було оформлено на матір позивача головного наймача [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті особовий рахунок на квартиру не переоформлявся. Зазначає,\~що з\~березня 2022\~року по\~2024\~рік позивач\~перебував на\~військовій службі\~за призовом,\~а коли\~він повернувся\~до квартири\~ [ADDRESS] ,\~то вона\~була в\~занедбаному стані,\~а куди\~виїхали інші\~мешканці йому\~невідомо.\~Зі слів\~сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після початку воєнних дій в Україні виїхали за кордон. Відтак,\~відповідачі протягом\~двох років\~не проживають\~за вказаною\~адресою та\~не сплачували\~комунальні послуги,\~у зв`язку\~з чим\~утворилась заборгованість. Крім того, вказує, що нарахування плати за певні види комунальних послуг здійснюється в залежності від кількості осіб, які проживають в квартирі, а тому позивачу фінансово не вигідно оплачувати комунальні послуги за осіб, які не проживають в квартирі і не допомагають йому в її утриманні. З врахуванням наведеного, просить суд, визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року відкрито спрощене\~позовне провадження\~у справі. У встановлений в ухвалі суду строк від відповідачів відзив на позовну заяву не надійшов. Позивач в судовому засіданні \~позов підтримав. Крім того, суду пояснив, що відповідачі є членами сім`ї головного наймача [PERSON] , яка померла [INFO] , однак спадщину після її смерті ніхто не прийняв. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, проте, вчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними оголошеннями на веб-порталі судової влади та судовими повістками. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності осіб, що не з`явилися. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на даний час не приватизована та перебуває в комунальній власності Луцької міської територіальної громади (а.с. 7). Згідно інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади від 17.12.2024 року та паспорту серії [NUMBER] , у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] (а.с. 6, 22-24). Із інформації по оплаті за житлово-комунальні послуги, головним наймачем вищевказаної квартири по особовому рахунку являлась [PERSON] , яка померла померла [INFO] (а.с.8,15). Згідно ч.\~1,\~2\~ст.\~15\~ЦК України,\~\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, враховуючи, що позивач не є головним наймачем вищевказаної квартири, а є членом сім`ї головного наймача разом з відповідачами, які проживають в даному житлі, суд приходить до висновку, що його право не є порушеним. Стаття 47 Конституції України\~гарантує кожному має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з\~ст. 9 ЖК України,\~ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей\~71,\~72 ЖК України. Стаття 71 ЖК України\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до\~статті 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз змісту статей\~71,\~72 ЖК України\~дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; відсутність поважних причин такого не проживання. Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. \~ \~ \~ \~Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду № 161/2007/18 від 03.03.2021 року. Як зазначалося вище, за адресою квартира [ADDRESS] зареєстровані інші члени сім`ї померлого наймача [PERSON] - відповідачі\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 22-24). Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї наймача житла права на користування житловим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції)\~ кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Оцінюючи надані позивачем письмові докази, суд зазначає наступне. Із повідомлення Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 30.10.2024 року вих. № 9 вбачається, що під час проведення перевірки, сусіди, що проживають поруч з адресою: [ADDRESS] , підтвердили, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою протягом тривалого часу (а.с.12). Відтак, зазначений письмовий доказ не містить інформації щодо часу не проживання відповідачів за вказаною адресою та причини їх відсутності, а тому не береться судом до уваги. Із повторної відповіді Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 27.02.2025 року вих. № 3222-2025 вбачається, що при повторному опитуванні сусідів, останні повідомили, що [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою із 2022 року, [PERSON] з 2021 року, а [PERSON] з 2024 року, так як останній перебуває в місцях позбавлення волі (а.с.53). Отже, із вищезазначеного повідомлення неможливо з`ясувати причини відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою, а перебування [PERSON] у місцях позбавлення волі суд вважає поважною причиною відсутності останнього за адресою реєстрації. Позивачем в супереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надано суду інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо непроживанння відповідачів без поважних причини у спірному житлі протягом тривалого часу, наявності у них у власності чи користуванні іншого житла. Твердження позивача про те, що відповідачі виїхали за кордон та не проживають в даній квартирі протягом тривалого часу, ґрунтуються виключно на його припущеннях. Отже, доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин, виходячи з принципу пропорційності та розумного балансу між інтересами позивача, відповідачів, а також інтересів суспільства, суд не вбачає підстав для визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на житло. Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed