Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить суд: -визнати за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 36.6 кв. м., житловою площею 17 кв.м. -визнати за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 29.3 кв. м., житловою площею 15 кв. м. -виділити [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61.8 кв. м., житловою площею 42.4 кв. м. -виділити [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54.1 кв. м., житловою площею 21.4 кв. м. -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 232 615 грн 02 коп. компенсації різниці вартості майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 27.05.2016 року по 06.09.2023 роки позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області розірвано. Від шлюбу мають дитину, [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу вони придбали нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . Сторони мешкають окремо. Позивач зареєстрована та проживає разом із сином в [ADDRESS] . У зв`язку з припиненням подружнього життя та розірванням шлюбу, бажає поділити вищевказане майно. При цьому між сторонами відсутні будь-які домовленості щодо поділу вищевказаного нерухомого майна. Шлюбний договір не укладався. Посилаючись на відповідні норми СК України, зазначила, що вказане майно набуте ними під час шлюбу й за спільні кошти є спільною сумісною власністю, тому вважає, що належне їй з відповідачем нерухоме майно можливо поділити, присудивши їй та відповідачу кожному по два об`єкти нерухомого майна (квартири) приблизно однакової сукупної вартості. Одночасно, вважає необхідним стягнути з відповідача на її користь половину різниці вартості часток спільного сумісного майна, оскільки вважає доцільним присудити йому дві квартири з більшою загальною вартістю, а їй - дві квартири з меншою загальною вартістю, оскільки відповідач є більш матеріально забезпеченим, ніж вона. Уважає, що такий варіант поділу буде справедливим, забезпечить інтереси кожного з подружжя, унеможливить виникнення конфліктів щодо користування майном у майбутньому. Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 09.02.2024 року визначено головуючого суддю Лужецьку О.Р. Ухвалою суду від 26.02.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 05.04.2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що частина спірного майна придбана відповідачем за особисті кошти, а тому не підлягає поділу. Щодо стягнення з відповідача компенсації різниці вартості майна в розмірі 232 615 грн. 02 коп., то зазначає про те, що у нього немає таких грошових коштів, а прийняття рішення на користь позивача в цій частині породжує для відповідача зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. В той же день відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив визнати право власності на об`єкту незавершеного будівництва квартиру [ADDRESS] ; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок [ADDRESS] за позивачем [PERSON] 18.04.2024 позивач звернувся із заявою про зміну предмету позову, в якій просив суд: - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 36.6 кв. м., на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 29.3 кв.м.; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61.8 кв.м., квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54.1 кв. м. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на майнові права на об`єкт інвестування за Договором № 85669 від 07.05.2018 про уступку майнових прав, укладеного між ПАТ КБ «Аркада» та [PERSON] , а саме на квартиру (об`єкт інвестування) № 443 (однокімнатну, на 22 поверсі, загальною площею відповідно до проекту 36,59 кв. м.), складова частина об`єкту будівництва житлового будинку [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на майнові права на об`єкт інвестування за Договором № 81369 від 07.07.2017 про уступку майнових прав, укладеного між ПАТ КБ «Аркада» та [PERSON] , а саме на квартиру (об`єкт інвестування) №166 (однокімнатну, на 24 поверсі, загальною площею відповідно до проекту 32,79 кв. м.), складова частина об`єкту будівництва житлового будинку [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на майнові права за Договором купівлі-продажу майнових прав № 13-02-210519-1 від 21.05.2019,укладеного між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фону спеціального призначення «Спецжитлофонд» та [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 759 985,61 грн 61 коп. компенсації різниці вартості майна. 18.04.2024 ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Протокольною ухвалою від 14.05.2024 заяву позивача про зміну предмету позову прийнято до розгляду. 10.06.2025 від позивача [PERSON] надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог про поділ майнових прав за Договором купівлі-продажу майнових прав № 13-02-210519-1 від 21.05.2019,укладеного між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фону спеціального призначення «Спецжитлофонд» та [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] . 04.07.2024 позов [PERSON] в частині позовних вимог про поділ майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав № 13-02-210519-1 від 21.05.2019, залишено без розгляду. Ухвалою суду від 04.07.2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просила задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати у задоволенні зустрічного позову - відмовити. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просив задовольнити зустрічний позов. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а зустрічні - ні за наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що з 27.05.2016 року по 06.09.2023 роки позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області розірвано. Від шлюбу мають дитину, [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторони придбали нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . Крім того, 26.07.2018 за відповідачем [PERSON] зареєстровано про право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 07.05.2018 між ПАТ КБ «Аркада» та [PERSON] укладено договір про уступку майнових прав № 85669, відповідно до умов якого Банк уступає довірителю, а довіритель приймає від Банку майнові права на об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] ; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок [ADDRESS] . Підтвердженням набуття Довірителем майнових прав на об`єкт інвестування є цей1 Договір. Позивач зареєстрована та проживає разом із сином, [PERSON] в [ADDRESS] . Позивач вважає, що належне їй з відповідачем нерухоме майно можливо поділити, присудивши їй та відповідачу кожному по два об`єкти нерухомого майна (квартири) приблизно однакової сукупної вартості. Просить стягнути з відповідача на її користь половину різниці вартості часток спільного сумісного майна, оскільки вважає доцільним присудити відповідачу дві квартири з більшою загальною вартістю, а їй - дві квартири з меншою загальною вартістю, оскільки відповідач є більш матеріально забезпеченим, ніж вона. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частина 2 статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права, та визнання правочину недійсним, який застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до його укладення. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. За приписами частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина 3 статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження також і у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 цього Кодексу визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Норма частини 1 статті 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 СК України. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 цієї норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз наведених норм цивільного і сімейного законодавства та положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), дає підстави для висновку, що у разі придбання майна у період зареєстрованого шлюбу спільність майна презюмується, а тягар доказування відсутності спільного майна покладається на сторону, яка це оспорює. Оспорюючи спільність спірного майна, зокрема квартири [ADDRESS] , представник відповідача посилається на те, що таке майно було придбано відповідачем до шлюбу з [PERSON] , проте право власності на нього зареєстровано під час шлюбу з позивачем. Суд погоджується з такими доводами відповідача, оскільки вони підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема Договором про уступку майнових прав №71891 від 30.09.2015, укладеним між ПАТ КБ «Аркада» та [PERSON] , копіями квитанцій від 30.09.2015 на суму 483 416 грн., Свідоцтвом про участь у ФФБ виду А «Патриотика» № 247224. При цьому державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, сам по собі факт державної реєстрації права власності на нерухоме майно під час шлюбу не є безумовною підставою для його віднесення до об`єктів спільної сумісної власності, оскільки таке майно було придбано до шлюбу та за особисті кошти відповідача, тому заявлена позивачем вимога про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягає. Разом з тим, доводи представника відповідача про те, що квартира [ADDRESS] поділу не підлягає, оскільки куплена за особисті кошти відповідача суд вважає хибними, оскільки зі змісту договору від 16.05.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зокрема пункту 6.1 вбачається, що на укладення та підписання цього договору надано заяву дружини покупця - [PERSON] про згоду на купівлю її чоловіком квартири та укладення договору купівлі-продажу. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої в такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода другого з подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Якщо другий з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо в договорі купівлі-продажу майна, який вчинено другим із подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22. Вказані обставини відповідачем не спростовані, жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна суду не надано, а відтак суд визнає спірне майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Щодо вимоги позивача про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] право власності на майнові права на об`єкт інвестування за Договором № 81369 від 07.07.2017 про уступку майнових прав, укладеного між Публічним акціонерним товариством акціонерним комерційним банком «Аркада» та [PERSON] , а саме на квартиру (об`єкт інвестування) № 166 (однокімнатну, на 24 поверсі, загальною площею відповідно до проекту 32,79 кв. м.), складова частина об`єкту будівництва житлового будинку [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на ту обставину, що спірне майно придбано у шлюбі. Водночас, відповідач категорично заперечує щодо придбання такого майна та наявність його під час розгляду справи. Жодних належних доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, зокрема договору, квитанцій суду не надано. Надана позивачем копія Свідоцтва від 11.07.2017 не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу наявності на час вирішення спору майна. 10.06.2024 позивач зверталася до суду з клопотанням про витребування у ПАТ КБ «Аркада» належним чином завірену копію договору № 81369 про уступку майнових прав від 07.07.2017, укладеного між ПАТ АКБ «Аркада» та [PERSON] , за яким було придбано майнові права на квартиру (об`єкт інвестування) № 166, складова частина об`єкту будівництва житлового будинку [ADDRESS] (з додатками та додатковими угодами), а також свідоцтво про участь у Фонді фінансування будівництва, платіжні документи, які підтверджують здійснення оплати за договором, технічну документацію (технічний паспорт) на квартиру та інші документи, які стосуються укладення і виконання договору. 04.07.2024 ухвалою суду клопотання судом задоволено. Однак, ухвала суду не була виконана, оскільки була повернута суду з відміткою «установа ліквідована». Вбачається, що ПАТ КБ «Аркада» припинено в результаті ліквідації про свідчить запис від 29.07.2024. В подальшому, позивач не зверталась до суду із клопотаннями про витребування відповідних доказів, а відтак не доведено наявність обставин, які можуть бути підставою для задоволення позову. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу квартира [ADDRESS] ,квартира [ADDRESS] та майнові права на квартиру [ADDRESS] ; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок [ADDRESS] і підлягають поділу шляхом визнання за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 29,3 кв.м.; частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,8 кв.м. та частину майнових прав на квартиру [ADDRESS] ; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок, [ADDRESS] , загальною площею (за проектом) 36,59 кв.м., придбані за Договором про уступку майнових прав № 85669 від 07.05.2018, укладеним між ПАТ КБ «Аркада» та [PERSON] та за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,1 кв.м., частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,8 кв.м., частину майнових прав на квартиру [ADDRESS] ; складова частина об`єкта будівництва житловий будинок, [ADDRESS] , загальною площею (за проектом) 36,59 кв.м., придбані за Договором про уступку майнових прав № 85669 від 07.05.2018, укладеним між ПАТ АК «Аркада» та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості майна в розмірі 584 801 гривні 10 копійок (вартість квартири за адресою: [ADDRESS] в розмірі 1070 803,10 грн. та квартири за адресою: [ADDRESS] в розмірі 2 240405,30 грн. визначено згідно наданої позивачем та не спростованої відповідачем Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості). Посилання представника [PERSON] на те, що стягнення з відповідача компенсації різниці вартості майна порушить його права, оскільки він не має таких грошових коштів суд вважає хибними, оскільки, виділивши відповідачу квартиру, він стає одноосібним власником квартири, тому його не можна вважати неплатоспроможним. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, тощо. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] позовом підлягають задоволенню частково. Натомість у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на об`єкту незавершеного будівництва квартиру [ADDRESS] , слід відмовити, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що подружжя [PERSON] та [PERSON] 30.09.2015 придбало майнові права на об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] , отже станом на момент розгляду справи поділу підлягають майнові права згідно договору про уступку майнових прав № 85669 від 07.05.2018, проте позивач за зустрічним позовом просив суд визнати право власності на об`єкту незавершеного будівництва квартиру [ADDRESS] . Не довівши належними та допустимими доказами свої позовні вимоги суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 12 112 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial