Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

3 березня 2025 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, посилаючись у його обґрунтування на те, що [PERSON] надав 31.05.2020 року позику [PERSON] в сумі 800 доларів США, яку відповідач повинен був повернути позивачу в строк до 31.05.2021 р. Факт передачі грошових коштів відповідач підтвердив розпискою, яку засвідчили свідки [PERSON] та [PERSON] . Однак незважаючи на те, що строк повернення позичених грошових коштів минув, відповідач позивачу їх досі не повернув. Крім того строк позовної давності в даному випадку не може застосовуватись. З огляду на вказане, позивач змушений звернутись до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки борг [PERSON] перед [PERSON] в сумі 800 доларів США на момент подання позову дорівнює 33826 грн. Також за ст. 625 ЦК боржник повинен сплатити позивачу 3% річних в умі 747,88 грн. (33826х269/365х3%=747,88). Отже просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] загалом 34573,88 грн. та понесені позивачем судові витрати. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився. Представник позивача, адвокат Снітько Е. В., у судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві [PERSON] , наполягаючи при цьому на повному задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідач, [PERSON] , також не з`явився у судове засідання повторно за невідомих суду причин, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином, не надавши при цьому ані заяв по суті справи, ані буд-яких клопотань. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, згідно із встановленими обставинами справи, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Суд встановив, що 31 травня 2020 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики у формі боргової розписки, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 800 доларів США, які [PERSON] прийняв та своїм підписом підтвердив факт отримання вказаної суми грошових коштів, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 31 травня 2021 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки позикодавця (а. с. 4). Зважаючи на викладене обґрунтування та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні за письмовим договором позики від 31 травня 2020 року, укладеним між сторонами по справі, що вбачається із оригіналу відповідної письмової розписки, було підтверджено факт передачі [PERSON] 31 травня 2020 року від [PERSON] грошових коштів у розмірі 800 доларів США. Суд зауважує, що [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження проведення ним з позивачем розрахунку по договорам позики від 31 травня 2020 року. Таким чином судом було встановлено, що заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за борговою розпискою від 31 травня 2020 року була доведена в суді в сумі 800 доларів США. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню прострочена сума боргу за договором позики від 31 травня 2020 року в сумі 800 доларів США. При цьому суд вказує, що ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Так вказаним Декретом не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. За ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналізуючи наведені правові норми, суд робить висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином як укладення, так й виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти в сумі 800 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 31 травня 2021 року, відповідач не повернув, то через неналежне виконання умов договору позики від 31 травня 2020 року судом достеменно було підтверджено законність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача на користь [PERSON] неповернутої суми позики в іноземній валюті, тобто в розмірі 800 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК. Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. При цьому суд вказує, що відповідно до п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, враховуючи викладені норми та зважаючи на положення ч. 2 ст. 625 ЦК, виходячи з того, що початок прострочення повернення боргу в сумі 800 доларів США за договором позики від 31 травня 2020 року є 1 червня 2021 року, то суд обрахував на підставі відповідного розрахунку до 24 лютого 2022 року, тобто до моменту введення в Україні воєнного стану, три проценти річних від простроченої суми, що дорівнює 17,68 доларів США (800 х 269 х 0,03 / 365 = 17,68). При цьому суд вказує, що при обрахунку 3% річних за договором позики від 31 травня 2020 року за основу була узята прострочена сума, визначена саме в іноземній валюті, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц та від 27 січня 2016 року по справі № 373/2054/16-ц. Отже, враховуючи наведене обґрунтування та зважаючи на встановлений судом розмір боргу відповідача за договором позики від 31 травня 2020 року в сумі 800 доларів США, вбачається, що загальний розмір боргу відповідача перед позивачем з урахуванням боргу з 3% річних дорівнює 817,68 доларів США. В той же час, виходячи з того, що позивач заявив вимоги про стягнення на його користь з відповідача боргу саме в національній валюті, то враховуючи офіційний курс НБУ долара США до національної валюти на момент подачі позову [PERSON] до суду (3 березня 2025 року), то на його користь з [PERSON] підлягає стягненню загальний борг за договором позики від 31 травня 2020 року в розмірі відповідно 33877,54 грн. (41,4313 х 817,68 = 33877,54). З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з відповідача боргу за договором позики від 31 травня 2020 року в загальному розмірі 33877,54 грн. Суд також зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 256, ч 1 ст. 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак суд вказує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Так у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Врахувавши наведені норми, суд дійшов переконання, що для заявлених позивачем вимог строки позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень та на час введеного в Україні воєнного стану. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20. Суд зазначає, що [PERSON] при поданні до суду даного позову було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. Таким чином витрати позивача на оплату судового збору підлягають відповідно до ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь [PERSON] в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial