Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. Позивачка звернулася до суду із позовною заявою, за змістом якої просила визнати за нею право власності на легковий автомобіль седан марки «Тойота Кемрі», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на вантажний автомобіль марки «Сітроен Берлінго», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 жовтня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. За час проживання в шлюбі ними, подружжям, придбане спільне майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю, як таке, що набуте нами за час шлюбу, а саме: вантажний автомобіль марки «Сітроен Берлінго», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] 02.11.2016, та легковий автомобіль седан марки «Тойота Кемрі», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] 26.11.2019. Орієнтовна ринкова вартість вантажного автомобіля марки «Сітроен Берлінго», 2011 року випуску згідно інформації сайту «АВТОРІА», становить в межах 5 900 доларів США, що по курсу НБУ на день подання позову в суд становить в межах 244590 грн, а легкового автомобіля марки «Тойота Кемрі» , 2006 року випуску становить в межах 6 900 доларів США , що по курсу НБУ на день подання позову в суд становить в межах 286280 грн. Дане майно є спільним та підлягає поділу. У судове засідання позивачка не прибула, подала зяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у його відсутності з ухваленням заочного рішення та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін у порядку визначеному ст. 247 ч. 2 ЦПК України, з ухваленням заочного рішення. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2024 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області 19.08.2024 Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03.03.2025 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.2015 до 13.01.2025, що підтверджується рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2025. За час перебування в шлюбі сторонами придбано вантажний автомобіль марки «Сітроен Берлінго», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] 02.11.2016, та легковий автомобіль седан марки «Тойота Кемрі», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] 26.11.2019. З приводу даного майна, між сторонами виник спір, [PERSON] наполягає на його поділі шляхом виділення їй легкового автомобіля марки «Тойота Кемрі», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а відповідачу - вантажного автомобіля марки «Сітроен Берлінго», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, висновки суду. Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Законом, що регулює, в тому числі, майнові права подружжя є Сімейний кодекс України, а також на ці правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу України, що регулює правовий статус спільного майна. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. За таких обставин, з огляду на ту обставину, що хоча титульним власником автомобілів є [PERSON] , проте автомобілі придбано сторонами в шлюбі, на них поширюється режим спільної сумісної власності. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті10, 60 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи докази, досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на легковий автомобіль седан марки «Тойота Кемрі», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , при цьому за відповідачем визнається право власності на вантажний автомобіль марки «Сітроен Берлінго», 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved