Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

27.01.2025 року позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] в якому просила суд: - розірвати укладений між сторонами шлюб; - стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку(доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення дітей повнолітнього віку. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем 16.04.2010 р. було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №447. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 28 серпня 2010 року, серія [NUMBER] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданий Подільським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 12 жовтня 2016 року , серія [NUMBER] . На даний час спільне життя з відповідачем завершене, бо з часом у подружжя змінилися погляди на сімейне життя та обов`язки, зникли взаєморозуміння та повага один до одного, на підставі чого в сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що подружжя перетворилося в чужих людей. Сторони проживають в різних країнах, позивачка разом із дітьми вже тривалий час проживає в Чеській Республіці, куди вимушена була виїхати після початку війни в Україні для забезпечення особистої безпеки та безпеки життя дітей. Спільне господарство сторонами не ведеться, шлюбно-сімейних відносин не підтримують. Позивачка зазначає, що відповідач не надає допомогу на утримання дітей, які фактично знаходяться на утриманні позивачки, а тому вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Подальше спільне життя між сторонами і збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. Ухвалою від 03.02.2025 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду надійшла її письмова заява, зі змісту якої вбачається, що остання позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла його письмова заява, зі змісту якої вбачається, що останній проти позовних вимог не заперечує та просив суд розглянути справу за його відсутності. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.04.2010 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 28 серпня 2010 року, серія [NUMBER] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданий Подільським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 12 жовтня 2016 року, серія [NUMBER] . Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 цієї статті, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Судом встановлено, що діти сторін, фактично знаходиться на утриманні своєї матері - позивачки, що не було спростовано стороною відповідача. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ч. 1, 5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивачка пред`являючи позов до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, посилалась на те, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За таких обставин, оскільки судом було встановлено, що діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні, а відповідач не надає постійної і регулярної матеріальної допомоги на утримання дітей в достатньому розмірі, при цьому, приймаючи до уваги вік, стан здоров`я і матеріальне становище дітей, стан здоров`я і матеріальне становище відповідача та відсутність у нього на утриманні інших осіб, які потребують його матеріальної допомоги, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про стягнення аліментів є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне визначити аліменти на утримання двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку(доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення дітей повнолітнього віку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,2 грн., та на користь держави - 1211,2 грн. Також, суд вважає за необхідне на підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Outcome: approved