Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

Адвокат Тараненко Артем Ігорович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №152925815 від 03.03.2020 року у розмірі 25090,00 грн., а також судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.03.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір №152925815, згідно умов якого позичальник отримав грошові кошти (кредит) у розмірі 10000,00 грн. шляхом їх перерахування товариством на рахунок відповідача строком на 30 днів, з оплатою процентів за користування кредитними коштами за дисконтною процентною ставкою у розмірі 0,83 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом та процентною ставкою у розмірі 1,70 % за базовою процентною ставкою у випадку користування кредитом понад встановлений договором строк на який надається кредит. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за кредитним договором виконано, надано позичальнику кредитні кошти, але позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконує. Заборгованість за кредитним договором становить 25090,00 грн., яка складається з 10000,00 грн. заборгованості за кредитом, 15090,00 грн. заборгованості по неоплаченим відсоткам за користування кредитом. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як клієнтом, та ТОВ «Таліон Плюс», як фактором, укладено договір факторингу №28/1118-01, у відповідності до умов якого клієнт ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає (відступає) фактору ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] у розмірі 23390,00 грн. Крім того, 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс», як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», як фактором, укладено договір факторингу №05/0820-01, у відповідності до умов якого клієнт ТОВ «Таліон Плюс» передає (відступає) фактору ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] у сумі 25090,00 грн. Також 14.02.2022 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс», як клієнтом, та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», як фактором, укладено договір факторингу №14/02/2022-01, у відповідності до умов якого клієнт ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передає (відступає) фактору ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» приймає належні ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] у сумі 25090,00 грн. Як зазначено представником позивача на даний час відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань і заборгованість за кредитним договором не погашає, що є порушенням законних прав ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», а отже позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, також стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник вважає заявлені позовні вимоги необгрунтованими, незаконними та такими, що не відповідають фактичним обставинам. В обгрунтування заперечень проти заявлених позовних вимог посилається на те, що кредитний договір вважається укладеним не з моменту підписання сторонами договору, а з моменту отримання позичальником коштів, видача кредиту повинна були підтверджена рядом документів і найпростішим з них є виписка по рахунку клієнта, якщо такого документу не має, то у суду відсутні правові підстави задовольняти позовні вимоги. Позивачем в обгрунтування суми боргу не надано належного розрахунку заборгованості та виписки по рахунку боржника відповідно до вимог чинного законодавства яка є первинним документом та підтверджує здійснені операції, не надано докази часткового виконання відповідачем зобов`язання за договором позики, розмір процентів нарахованих позивачем 15090,00 грн. є явно завищеним та не є співмірним сумі кредиту, що суперечить принципам розумності та добросовісності. Позивач скориставшись необізнаністю відповідача діяв з порушенням звичаїв ділового обороту та спонукав позичальника на укладення у такий спосіб договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Фінансова установа не повинна включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а вимога про нарахування та сплату відсотків явно завищена, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, перетворюється на непомірний тягар для споживача та джерело невиправданих додаткових прибутків кредитора. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю відповідача діяв з порушенням звичаїв ділового обороту та спонукав позичальника на укладення у такий спосіб договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно, відповідач, як надавач послуг у фінансовій галузі не мав права здійснювати прямий чи опосередкований обман споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтактній стадії так і на стадії виконання кредитної угоди., споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонній типові контракти, включення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування. Також, як зазначено представником відповідача позивачем не надано суду докази на підтвердження факту передачі прав вимоги та перехід права вимоги від первісних кредиторів наступним кредиторам, повідомлення про відступлення права вимоги на адресу позичальника кредиторами не направлялось. Також представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності, при цьому посилається на те, що загальний строк позовної давності визначений діючим законодавством в 3 роки, сплив якої є підставою про відмову у задоволенні позову, при цьому, позивачем подано позов до суду 15.07.2024 року через підсистему «Електронний суд», останні нарахування ним було проведено 21.06.2020 року, в зв`язку з чим строк позовної давності позивачем пропущений. Також зазначено про необгрунтованість заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. та зазначено, що при встановленні гонорару адвоката враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, а заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим, відповідно до поданого позивачем договору про надання правової допомоги подання заяв по боржникам є типовою формою в зв`язку з чим витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. не відповідають зазначеним нею критеріям в зв`язку з чим просила в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому з підстав викладених в позовній заяві зазначено про необгрунтованість доводів викладених у відзиві та просив суд його не враховувати при ухваленні рішення по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 18 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 16\~грудня 2024\~року витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» підтвердження узгодженої суми коштів, що сплачуються за відступлення Права вимоги на умовах укладених договорів факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, №05/0820-01 від 05.08.2020 року та №14/04/2022-01 від 14.02.2022 року (фінансування), докази оплати права грошової вимоги за вказаними договорами, підтвердження повідомлення боржника за кредитним договором про перехід права грошової вимоги на підставі укладених Договорів факторингу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, причину своєї неявки суду не повідомили, про розгляд повідомлялись Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормою статті 639\~ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11\~вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36\~Господарського процесуального\~кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом статті 12\~цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та [PERSON] підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21). Отже, відповідач уклав електронний договір та підписав такий у порядку, визначеному статтею 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Судом встановлено, що 03.03.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як товариством, та [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №152925815 (далі за текстом кредитний договір), згідно умов якого товариство зобов`язується надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети у розмірі 10000,00 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.3., 1.4. або 1.5. цього договору. Кредит надається (договір укладається) строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником ( пункт 1.2. кредитного договору). На період строку, зазначеного в п. 1.2. кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою у розмірі 0,83 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, що передбачено в пункті 1.3. кредитного договору. Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2. договору умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Базова процента ставка за користування кредитом не застосовується протягом користування кредитом вказаного в п.1.2. договору виключно за умови, якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,70 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою кредитною ставкою здійснюється відповідно до п.1.4. цього договору ( пункт 1.5. кредитного договору). Відповідно до пункту 1.6. кредитного договору позичальник зобов`язується повернути товариству кредит, нараховані проценти, згідно з п.1.3. договору не пізніше строку, зазначеного в п.1.2. цього договору. Розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п. 1.2. цього договору зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1 до договору). Також, у кредитному договорі сторони передбачили, що невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (надалі за текстом Правила), а уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті товариства ( пункт 4.1. кредитного договору). Відповідно до пункту 4.3. кредитного договору проценти нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 4.4. кредитного договору, з урахуванням положень п.1.3., 1.4., 1.5. цього договору позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом у розмірі 303,78 відсотків річних за дисконтною процентною ставкою або 622,20 відсотків річних за базовою ставкою. Перерахування суми кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на поточний рахунок позичальника [PERSON] у сумі 10000,00 грн. підтверджується платіжним дорученням від 03.03.2020 року з призначенням платежу: переказ коштів згідно договору №152925815 від 03.03.2020 року [PERSON] для зарахування на платіжну картку № [NUMBER] хх-хххх-5519. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» №06/2024 від 07.06.2024 року, АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору укладеним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було здійснено за дорученням клієнта успішний платіж 03.03.2020 року через платіжний сервіс LigPay ПриватБанка на карту клієнта: 4149-хххх-хххх-хх19 у розмірі 10000,00 грн. В додатку № 1 до кредитного договору викладеного графік розрахунків за кредитним договором, яким визначено розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта з урахуванням суми кредиту, нарахованого проценту, терміну платежу, умови и нарахування процентів за базовою процентною ставкою у разі користування кредитом понад строк вказаний в п.1.2. кредитного договору, тобто, в ньому чітко визначені загальний розмір платежу, розмір процентів, термін платежу. Також пунктом 4.5. кредитного договору передбачено, що застосування перерахування дисконтної процентної ставки на базову проценту ставку не є зміною істотних умов договору. Усі істотні умови договору, в тому числі розмір базової процентної ставки та дисконтної процентної ставки та порядок їх застосування, погоджені сторонами під час укладення цього договору. При укладенні кредитного договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах, між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (пункт 4.7. кредитного договору). Договір є електронним документом, створеним і збереженим в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та перетвореним електронними засобами у візуальну форму ( пункт 4.18. кредитного договору). Вищезазначений кредитний договір на виконання умов п. 4.7. цього договору було підписано сторонами за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до умов Закону України «Про електронну комерцію». При цьому, позичальником при укладенні кредитного договору засвідчено, що умови цього договору є розумними, справедливими, добросовісними та не містять дисбалансу прав та обов`язків товариства та позичальника, що закріплено в пункті 4.12. кредитного договору. Також, сторони при укладенні кредитного договору засвідчили, що укладення цього договору відповідає вільному волевиявленню сторін, жодна із сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин, що помиляється стосовно обставин, що мають суттєве значення (природа договору, права та обов`язки сторін, інші умови договору), та умови договору є взаємовигідними для кожної із сторін. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору договір може бути змінений або розірваний тільки за згодою сторін, що закріплено в пункті 4.13. кредитного договору. Таким чином, підписавши вищезазначений кредитний договір, сторони договору погодили всі істотні умови договору, зокрема умови кредитування, суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру та типу процентної ставки, а проставлення позичальником [PERSON] електронного підпису в вищезазначеному договорі свідчить про її згоду з усіма викладеними в ньому умовами. Таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання перед позичальником [PERSON] виконало, перерахував на поточний рахунок останньої кредитні кошти у визначеному кредитним договором розмірі, а відповідачем прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконано в повному обсязі, в рахунок оплати процентів за користування кредитними коштами сплачено 1000,00 грн. 30.04.2020 року та припинено сплату за кредитним договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України визначено: позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений строк. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц, Верховний Суд дійшов висновку, що «висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обгрунтованим, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.» З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем проведено погашення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1000,00 грн. 30.04.2020 року, що є частковим виконанням укладеного договору. Внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка становить 25090,00 грн. та складається з 10000,00 грн. заборгованості за кредитом, 15090,00 грн. заборгованості по неоплаченим відсоткам за користування кредитом, що підтверджується наданим позивачем розрахунком. Відповідно до положень ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Враховуючи викладене вище, оскільки відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та відсотків за його користування, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальній сумі 25090,00 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану загальну суму заборгованості. В той же час, пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до частини 1 статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено частиною 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Як передбачено частиною 1 статті 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як клієнтом, та ТОВ «Таліон Плюс», як фактором, укладено договір факторингу №28/1118-01, у відповідності до умов якого клієнт ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає (відступає) фактору ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до п.4.1. вищезазначеного договору права вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги. Підписаннями реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників у повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги. Згідно п.2.1. договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100,00 грн. (ціна продажу), що сплачується клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора (пункт 2.3. договору). 28.11.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови договору залишилися без змін. 30.12.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №26, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2021 року, в даній додатковій угоді договір факторингу викладено в новій редакції однак дата та номер договору залишились незмінними. Відповідно до п.4.1. нової редакції договору факторингу наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги. Підписаннями реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників у повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги. Відповідно до п.2.1. нової редакції договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100,00 грн. (ціна продажу), що сплачується клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора (пункт 2.3. нової редакції договору факторингу). 31.12.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №27, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2022. При цьому інші умови договору залишилися без змін. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №152925815 від 03.03.2020 року. Крім того, 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс», як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», як фактором, укладено договір факторингу №05/0820-01, у відповідності до умов якого клієнт ТОВ «Таліон Плюс» передає (відступає) фактору ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до п.4.1. вищезазначеного договору права вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги за формою встановленою у відповідному додатку. Згідно п.2.1. договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100,00 грн. (ціна продажу), що сплачується клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора (пункт 2.3. договору). Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено ряд додаткових угод, однак пункти 2.1., 2.3., 4.1. в новій редакціїї не викладались. Додатковою угодою №2 від 03.08.2021 року строк дії договору продовжено до 31.12.2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним №152925815 від 03.03.2020 року. Крім того, 14.02.2022 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс», як клієнтом, та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», як фактором, укладено договір факторингу №14/02/2022-01, у відповідності до умов якого клієнт ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» передає (відступає) фактору ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» приймає належні ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до п.4.1. вищезазначеного договору права вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги за формою встановленою у відповідному додатку. Згідно п.2.1. договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100,00 грн. (ціна продажу), що сплачується клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимоги на банківський рахунок фактора (пункт 2.3. договору). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним №152925815 від 03.03.2020 року. На підтвердження оплати за відступлення прав вимоги відповідно до договору факторингу №14/02/2022-01 від 14.02.2022 року, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» на рахунок ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» сплачено наступні суми: 2500000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 29.08.2022 р. №83, 650000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 13.12.2022 р. №158, 116000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 10.01.2023 р. №178, 116000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 10.01.2023 р. №179, 50000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 20.01.2023 р. №194, 50000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 20.01.2023 р. №195, 95000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 06.02.2023 р. №205, 95000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 06.02.2023 р. №206, 40000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 27.01.2023 р. №237, 40000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 27.02.2023 р. №238, 700000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 07.08.2023 р. №375, 87870,00 грн. згідно платіжної інструкції від 22.03.2024 р. №1829, 130000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 25.03.2024 р. №1832, 120000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 25.03.2024 р. №1833, 145000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 25.03.2024 р. №1837, 130000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 26.03.2024 р. №1852, 145000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 26.03.2024 р. №1853, 130000,00 грн. згідно платіжної інструкції від 26.03.2024 р. №1854. Щодо переходу права вимоги від первісних кредиторів до нових кредиторів та питання повідомлення боржника про відступлення права вимоги суд зазначає наступне. Нормами ст.ст. 512, 514, 1077, 1078, 1081 ЦК України перебачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та порядок такого переходу. Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Спеціальними нормами, якими регулюються питання факторингу частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). При цьому, ЦК України не встановлює імперативної норми про те, що право вимоги за договором факторингу переходить від первісного кредитора до нового кредитора лише після проведення оплати за належне первісному кредиторові право вимоги. Тобто, це дозволяє сторонам договору факторингу самостійно визначати момент переходу права вимоги. Умовами укладених\~між ТОВ\~«Манівео швидка\~фінансова допомога»\~та ТОВ\~«Таліон Плюс»\~договору факторингу\~№28/1118-01\~від 28.11.2018\~року,\~між ТОВ\~«Таліон Плюс»\~та ТОВ\~«Фінансова компанія\~«Онлайн Фінанс»\~договору факторингу\~№05/0820-01\~від 05.08.2020\~року та\~між ТОВ\~«Фінансова Компанія\~«Онлайн Фінанс»\~та ТОВ\~«ЮНІТ КАПІТАЛ» договору факторингу №14/02/2022-01 від 14.02.2022 року визначено момент переходу права вимоги від клієнта до фактора, а саме: в день підписання сторонами реєстру прав вимоги та те, що підписаннями реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників у повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги. Тобто, сторонами договору визначено момент переходу права вимоги - підписання сторонами реєстру права вимоги, а не проведення оплати за право вимоги. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В постанові від 02.11.2021 року по справі № 905/306/17 Верховним Судом викладено правову позицію відповідно до якої право вимоги може перейти раніше фактичної оплати, якщо це передбачено умовами укладеного договору. Таким чином проведення оплати за договорами факторингу не має вирішального значення для справи, оскільки за умовами усіх договорів факторингу перехід права вимоги (набуття права вимоги) відбувається в момент підписання сторонами реєстру права вимоги і не пов`язаний з оплатою за договорами. Тому є безпідставними посилання сторони відповідача на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за вищезазначеними договорами факторингу. Таким чином, право вимоги за кредитним договором №152925815 від 03.03.2020 року, укладеним [PERSON] із первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до нового кредитора ТОВ «Таліон Плюс», потім від первісного кредитора ТОВ «Таліон Плюс» перейшло до нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», та від первісного кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло до нового кредитора ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Стосовно повідомлення боржника про відступлення права вимоги суд виходить з того, що умовами пункту 5.2.4. договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як клієнтом, та ТОВ «Таліон Плюс», як фактором, передбачено, що фактор в строк 10 робочих днів з моменту тримання ціни продажу оформлює та надсилає кожному з боржників повідомлення про відступлення права вимоги до фактора складеною за формою, що наведена у відповідному додатку до договору. Фактор самостійно повідомляє боржників про відступлення права вимоги і несе усі ризики пов`язані з неналежним повідомленням боржників. У будь-якому випадку на вимогу клієнта фактор надає підтвердження направлення фактором повідомлень боржникам а у разі наявності підтвердження отримання вищезазначених повідомлень протягом одного робочого дня починаючи з дня отримання фактором запиту. Також, умовами пункту 5.2.4. додаткової угоди № 1 від 10.08.2020 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс», як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», як фактором, якою пункт 5.2.4. викладено в новій редакції, передбачено, що фактор в строк до 25 робочих днів з моменту відступлення фактору права вимоги зазначених у відповідних реєстрах права вимоги надсилає кожному з боржників повідомлення про відступлення права вимоги до фактора складеною за формою, що наведена у відповідному додатку до договору. Фактор самостійно повідомляє боржників про відступлення права вимоги і несе усі ризики пов`язані з неналежним повідомленням боржників. У будь-якому випадку на вимогу клієнта фактор надає підтвердження направлення фактором повідомлень боржникам протягом 10 робочих дній з ня отримання запиту. Фактором за цим договором виступає ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс». Умовами договір факторингу №14/02/2022-01 від 14.02.2022 року укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс», як клієнтом, та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», як фактором, не передбачено обов`язку ані фактора ані клієнта щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги. Тоді як відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Також частиною першою цією статті передбачено, що кредитодавець, який відступив право вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучив колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучення колекторської компанії до врегулювання простроченої заборгованості повідомити споживача у спосіб, визначений частиною першою статті 25 цього Закону та передбачений договором про споживчий кредит, про такий факт та про передачу персональних даних споживача, а також надати інформацію про нового кредитора або колекторську компанію відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку - номер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за новим кредитором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором. Виходячи з викладеного у позивача відсутній обов`язок щодо направлення письмового повідомлення боржнику про зміну сторони кредитодавця. Суд вважає безпідставним посилання сторони відповідача на те, що позивачем не було надано будь-яких доказів про направлення письмового повідомлення боржнику про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором, оскільки боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 61-7378св18. Отже, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів. Враховуючи викладене вище, оскільки відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, проценти за користування кредитним коштами не сплачені, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальній сумі 25090,00 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану загальну суму заборгованості. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач всупереч вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитним договором, а також про причини несвоєчасного погашення заборгованості за договором у добровільному порядку суду не надала, не спростувала документально альтернативним розрахунком нарахований позивачем розмір заборгованості та складений позивачем розрахунок, який у суду за відсутності заперечень з боку відповідача не викликає сумніву та суд приймає його як належний та допустимий доказ, при цьому, умови кредитного договору не виконала належним способом у встановлений договором строк. Щодо підстав для стягнення процентів за кредитним договором, зміни фінансовою установою процентної ставки в односторонньому порядку суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст.625\~ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Під час розгляду справи суд керується висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, у яких зазначено : у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому, наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625\~ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625\~ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає. Згідно пункту 4.3. укладеного кредитного договору передбачено, що проценти нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, право вимагати сплати суми боргу з врахуванням процентів передбачених ч.2 ст.625 ЦК України є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Матеріалами справи доведено, що на час звернення позивача із позовом, [PERSON] не виконано грошове зобов`язання, пов`язане з поверненням кредитного боргу розмір якого установлено укладеним кредитним договором, відповідно якого заборгованість по тілу кредиту становить 10000,00 грн., заборгованість по неоплаченим відсоткам за користування кредитом становить 15090,00 грн. Судом визнано доведеними правові підстави до застосування положень ч. 2 ст.\~625\~ЦК України та стягнення з боржника процентів нарахованих на основне зобов`язання, яке залишилося ним не виконаним. Доводи сторони відповідача про відсутність правових підстав до застосування щодо виниклих правовідносин положень ч.2 ст.625\~ЦК України суд відхиляє, остільки матеріалами справи доведено невиконання відповідачем умов кредитного договору та несплату кредитної заборгованості. Зміни фінансовою установою процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку судом також не встановлено, бо розмір процентної ставки як дисконтної процентної ставки так і базової процентної ставки від суми кредиту були передбачені умовами укладеного між сторонами кредитного договору №152925815 від 03.03.2020 року та залишились незмінними. Щодо введення позичальника в оману, застосування до нього несправедливих умов договору та нікчемність умов кредитного договору суд зазначає наступне. Стороною відповідача зазначено про те, що фінансова установа не повинна включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, , умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а вимога про нарахування та сплату відсотків явно завищені, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, перетворюється на непомірний тягар для споживача та джерело невиправданих додаткових прибутків кредитора. Стороною відповідача також зазначено, що фінансова установа скористалась необізнаністю відповідача та діяла з порушенням звичаїв ділового обороту та спонукала позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно, відповідач, як надавач послуг у фінансовій галузі не мав права здійснювати прямий чи опосередкований обман споживача, споживачі мають бути захищені від таких зловживань. Суд зазначає, що згідно з положеннями частин першої-третьої статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України. Тлумачення статті 230\~ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях позивача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 230 та статті 203\~ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. За приписами статей 626-628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 3 вищезазначеного закону передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Згідно до\~ч.\~3\~ст.9\~вищезазначеного закону\~інформація,\~що надається\~кредитодавцем споживачу,\~зазначена у\~частині другій\~цієї статті,\~має містити\~відомості про: найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; тип кредиту\~(кредит,\~кредитна лінія,\~кредитування рахунку\~тощо); суму\~кредиту,\~строк кредитування,\~мету отримання\~та спосіб\~надання кредиту; тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; види\~забезпечення за\~кредитом,\~необхідність проведення\~оцінки предмета\~забезпечення за\~кредитом та\~про те,\~за чий\~рахунок така\~оцінка проводиться; орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України. Однак, при розгляді цієї справи судом не встановлено, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та проведення фінансовою установою нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, стороною відповідача доказів на спростування зазначеного суду не надано. Посилання відповідача на те, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими ЗУ «Про споживче кредитування» є нікчемними суд відхиляє, бо Закон України\~«Про захист\~прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, тобто дії банку, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що відповідач як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із зазначенням всіх обов`язкових умов, тому фінансовою установою під час укладення кредитного договору додержано норми Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, судом встановлено, що позичальник підписав кредитний договорів, ознайомився з Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», засвідчив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись цих Правил (пункт 4.1. кредитного договору), в яких у повній мірі розписано всі детальні умови кредитного договору, укладеного у подальшому сторонами. Таким чином, позичальник була належним чином повідомлена про кредитні умови, нарахування та сплату відсотків, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Крім того, відповідач здійснювала погашення за кредитними зобов`язаннями та не заперечує факт підписання оспорюваного кредитного договору. Надаючи оцінку діям відповідача, як позичальника, суд враховує, що позичальник так як підписала кредитний договір, то погодилась з усіма умовами викладеними в ньому, в тому числі, щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором, певний період часу виконувала умови договору. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, строк повернення грошових коштів. Як до первісного кредитора так і до наступних кредиторів позичальник [PERSON] не зверталась із заявою про внесення змін до умов кредитного договору, які вона вважала несправедливими та такими, що призводять до погіршення її майнового стану та завдають їй шкоди, збитків, факт отримання кредитних коштів та користування ними з 2020 року нею не оспорюється. Щодо застосування позовної давності. Стороною відповідача зроблено заяву про застосування строку позовної давності по даній справі. Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну. Статтею 257\~ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга\~статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України\~доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11.03.2020\~№211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 25.04.2023\~№ 383 до 30 червня 2023 року. Отже, беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в країні неодноразово продовжувався та триває до цього часу. Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Кредитний договір №152925815між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено 03.03.2020 року строком на 30 днів, тобто, кінцева дата повернення кредиту визначається як 02.04.2020 року. Відповідно до приписів ст.ст.261, 257 ЦК України, відлік початку строку позовної давності розпочинається з 02.04.2020 року та закінчується 02.04.2023 року. Однак враховуючи, що на момент закінчення строку позовної давності діяв воєнний стан, позивач звернувся до суду з даним позовом 16.07.2024 року, слід дійти висновку, що позов пред`явлено в межах строку позовної давності, оскільки на час подання позовної заяви такий строк був продовжений вищевказаними нормативно-правовими актами. Оскільки строк позовної давності продовжено на підставі закону, суд вважає неприйнятними доводи сторони відповідача, що позивачем строк позовної давності є пропущеним. Щодо стягнення з відповідача судових витрат позивача суд зазначає наступне. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються, зокрема, довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій\~статті 62 ЦПК України. За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті\~27 зазначеного Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України\~та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини 1 статті 1 вищевказаного Закону встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 вказаного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним З`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження\~\~№ 12-171гс19)). Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України\~вбачається, що розмір\~\~витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої\~статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved