Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Позивач 15.04.2024 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . На даний час у належній їй квартирі незаконно проживає її брат - відповідач [PERSON] . Позивач та її сім`я не мають можливості проживати у квартирі, оскільки відповідач створює нестерпні умови проживання, розпиває алкогольні напої, веде антисоціальний спосіб життя, про що з її боку мали місце неодноразові звернення до поліції. Проживаючи у квартирі відповідач не сплачує за комунальні послуги, в результаті чого утворюється заборгованість. У листопаді 2023 року відповідача знято з реєстрації за вказаною адресою за її заявою. Посилаючись на ст. 1 Першого протоколу, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також статті 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України позивач просить виселити відповідача з належної їй квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою судді від 03.05.2024 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.07.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024 справу передано у провадження судді Тихої О.О. Позивач та її представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали з зазначених у позові підстав. Позивач пояснила суду, що відповідач є її братом по матері, проживає у належній їй квартирі, де створив нестерпні умови для життя. Проживати разом з ним неможливо, він зловживає алкоголем, приводить додому сторонніх осіб, доступу до квартири в неї немає, відповідач поміняв замки. Вона з чоловіком та трьома синами проживає в іншій квартирі, яка також належить їй на праві власності. У спірну квартиру у вісімдесятих роках було вселено їхню матір [PERSON] разом з дітьми - нею та відповідачем, у дев`яностих роках вони з матір`ю приватизували квартиру. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що у спірній квартирі проживає усе життя. Вселився у квартиру разом з матір`ю, яка померла, та сестрою, позивачем у справі. У період з 1993 по 1999 роки відбував покарання у місцях позбавлення волі, у зв`язку з чим був виписаний з квартири і не приймав участі у її приватизації. Коли звільнився, у 1999 році за згоди матері та сестри, позивачки у справі, знову прописався у квартирі [ADDRESS] . Окрім вказаної квартири іншого житла не має, є особою з інвалідністю третьої групи. Дійсно є заборгованість за комунальні послуги, яку він має намір погашати. Суд, вислухавши сторони, представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За приписами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1994, виданого Фондом комунального майна Мінського району на підставі розпорядження від 21.12.1994 № 12920, та договору дарування частини квартири від 02.03.2004, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Ніколіцею В.Ф. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2008 у справі № 2-801/08, яке набрало законної сили 02.07.2008, встановлено, що [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 27.05.1982 по 20.09.1994, виписаний 20.09.1994 в місця позбавлення волі і знову після звільнення зареєстрований у спірній квартирі 14.12.1999. Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі 14.12.1999 підтверджується також наявними у матеріалах справи відомостями з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. Починаючи з грудня 1999 року відповідач постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , іншого житла не має. Сторони під час розгляду справи визнали вказані обставини. Крім того, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2008 встановлено, що відповідач [PERSON] був вселений та зареєстрований у спірній квартирі на законних підставах як член сім`ї позивачки [PERSON] відповідно до статей 71, 161 ЖК України, а отже має право користуватися вказаною квартирою. За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 30.11.2023 за заявою позивача [PERSON] відповідача знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . У спірній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] з 09.12.1997 та повнолітні діти позивача, що також визнається сторонами та підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 28.01.2020. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22 зазначено, що при вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, переглядаючи справу в порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спір, що виник між сторонами з приводу користування житловим приміщенням, існує між двома юридично рівними суб`єктами - фізичними особами, кожна з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Вирішуючи спір між сторонами з дотриманням при цьому балансу між правами сторін, які гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, захистом права власності позивача [PERSON] , яка, за твердженнями останньої, будучи власником квартири позбавлена можливості користуватися нею через проживання у ній відповідача без законних на те підстав, та правом відповідача [PERSON] на повагу до житла, у якому він був зареєстрований та тривалий час проживає, суд виходить з наступного. Так, судом враховано, що відповідач набув право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселився до квартири як член сім`ї власників квартири, з дитинства був зареєстрований та проживає у спірній квартирі, за виключенням строку відбування покарання у місцях позбавлення волі у період з 1994 по 1999 роки, на який за відповідачем, згідно з п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України, зберігалося право користування жилим приміщенням. 14.12.1999 був зареєстрований у спірній квартирі зі згоди співвласників [PERSON] (матері) та [PERSON] (сестри, позивача). Вказане позивачем не спростовано належними та допустимими доказами. А отже твердження позивача про незаконність проживання відповідача у належній їй квартирі не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Таким чином відповідач набув охоронюване законом право на мирне володіння майном, іншого житла не має, що підтверджується Інформаційною довідкою № 400717042 від 24.10.2024 з Реєстру прав власності на нерухоме майно та не заперечувалося сторонами. Вказане доводить, що відповідач [PERSON] має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є його єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, втративши право користування яким останній, будучи також пенсіонером та особою з інвалідністю третьої групи, може стати безхатченком. Натомість, згідно з відповіддю № 1285736 від 11.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу [PERSON] на праві власності, окрім спірної квартири, належать дві квартири у м. Києві та житловий будинок у с. Скочище Брусилівського району Житомирської області. Таким чином, позивач має альтернативне місце проживання на відміну від відповідача, а у спірній квартирі разом з родиною не проживає з 2004 року, про що повідомила у судовому засіданні. Крім того, приймаючи в дар частину квартири, яка на даний час є спірною, позивач була обізнана про те, що з грудня 1999 року у ній на правах члена сім`ї зареєстрований та постійно проживає її брат - відповідач по справі [PERSON] . Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Статтею 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі статтею 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Отже, стаття 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. В усіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 вказано, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Обгрунтовуючи позовні вимоги про виселення відповідача з квартири без надання іншого жилого приміщення позивач вказує на те, що відповідачем у квартирі створено нестерпні умови для проживання через зловживання ним спиртними напоями, антисоціальним способом життя, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до поліції. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів даним фактам. Єдине звернення позивача у грудні 2023 року до Оболонського УП ГУНП у м. Києві з приводу створення [PERSON] перешкод для неї у користуванні спірною квартирою, жодним чином не доводить фактів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, що є необхідним для виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення. За результатом розгляду вказаної заяви листом Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 09.02.2024 [PERSON] повідомлено про право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Той факт, що за спірною квартирою обліковується заборгованість за комунальні послуги не є достатньою підставою для виселення відповідача з займаного жилого приміщення. Позивачем також не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідачем створюються для неї перешкоди у користуванні спірною квартирою. За наведених обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed