Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

19 квітня 2024 року до Авдіївського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень від 02.05.2024 року, зазначено, що [INFO] в м. Лубни Полтавської області помер батько позивача [PERSON] . При цьому з 2014 року по 2020 рік позивач, її померлий батько та третя особа [PERSON] внутрішньо перемішені особи проживали в одному житлі в м. Покровську, яке винаймала позивач. На момент смерті [PERSON] хоча й був зареєстрований у м. Авдіївка, але з 2022 року постійно проживав та перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа у місті Лубни Полтавської області. Разом з померлим проживала донька позивача [PERSON] , яка здійснювала за ним догляд, інші спадкоємці разом з [PERSON] на момент його смерті з ним не мешкали. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2006 року. Відповідач хоча і є власником 1/4 частки спірної квартири та зареєстрована в ній, однак не проживала і даному житлі. У 2006 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та разом з чоловіком постійно проживала в м. Макіївка Донецької області, однак зміни до реєстрації місця проживання не внесла. За життя заповітів померлий не складав, а єдиними спадкоємцями за законом після його смерті є позивач та її рідна сестра [PERSON] . Оскільки, позивач та відповідач не проживали зі спадкодавцем на момент його смерті, та відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, при наявності бажання вступити у спадщину, зобов`язані були звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивач прийняла спадщину за законом, про що 25.03.2023 року звернулась із заявою до державного нотаріуса, за якою відкрито спадкову справу № 74/2023. В свою чергу, відповідач в шестимісячний строк для прийняття спадщини, із відповідними заявами до нотаріуса не зверталась. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25 жовтня 2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину спірної квартири, оскільки у даному житлі також значиться зареєстрованою відповідач. Враховуючи наведене, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Авдіївського міського суду Донецької області від 19 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу строк для усунення вищезазначених недоліків терміном десять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху. 02 травня 2024 року від сторони позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог про встановлення права власності в порядку спадкування в який позивач просить визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10 лютого 2006 року. Ухвалою судді Авдіївського міського суду Донецької області від 03 травня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Ухвалою Авдіївського міського суду Донецької області від 14 травня 2024 року задоволено клопотання позивача та витребувано у державного нотаріуса Першої уманської державної нотаріальної контори Кравець Галини Василівни копію спадкової справи № 74/2023. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.. Рішенням Вищої ради правосуддя № 1802/0/15-24 від 11.06.2024 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ Авдіївського міського суду Донецької області», відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено з 1 липня 2024 року територіальну підсудність судових справ Авдіївського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. 13 січня 2025 року цивільна справа № 217/110/24 за позовом [PERSON] надійшла до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025 року для її розгляду визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 15 січня 2025 року цивільну справу № 217/110/24 прийнято до загального позовного провадження. Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, щодо подачі відзиву на позовну заяву, відповідач не скористалась. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, натомість в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи без її участі, підтверджує обставини, викладені в позові та підтримує в повному обсязі позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надала, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, натомість в матеріалах справи наявні заява останньої про розгляд справи без її участі та зазначає, що підтверджує обставини, викладені в позові й підтримує позовні вимоги [PERSON] .. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є дітьми [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 березня 2023 року Лубенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис про смерть № 304, складний 14.03.2023 року. Після смерті [PERSON] , залишилось спадкове майно, що складається з 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Дане майно належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 лютого 2006 року Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради, на підставі рішення № 20 від 09.02.2006 року. На підставі заяви позивача [PERSON] про прийняття спадщини, 25.03.2023 року до майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , Першою уманською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 74/2023, номер у спадковому реєстрі 70441636. Судом досліджено надану нотаріусом, на виконання ухвали Авдіївського міського суду Донецької області від 14.05.2024 року, належним чином завірену копію спадкової справи № 74/2023 та встановлено, що за життя [PERSON] , який помер [INFO] не складав, а єдиними спадкоємцями після смерті останнього є його доньки позивач та відповідач у справі. Постановою державного нотаріуса Першої уманської державної нотаріальної контори Кравець Г.В. від 25.10.2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтво про право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , належну її батькові [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки у даній квартирі, крім [PERSON] зареєстрованою значиться донька померлого [PERSON] яка має право на спадкування відповідно до чинного законодавства, так як вона фактично прийняла спадщину, своєю пропискою. Відповідно до ст. 1216 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦК України) и\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1\~ст. 1220 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Частиною 1 ст. 1273 ЦК України \~встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Чинне законодавство не позбавляє спадкоємця права направити заяву про прийняття спадщини за допомогою засобів поштового зв`язку, а також подати її через орган місцевого самоврядування (Постанова КЦС ВС від 9 лютого 2022 року у справі № 709/769/19). Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Державний нотаріус у постанові від 25.10.2023 року зазначила, що [PERSON] , яка була зареєстрована разом зі спадкодавцем, вважається такою, що прийняла спадщину. Водночас, у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації. Під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Згідно з довідкою № 07-31/392 від 31.01.2022 року, померлий [PERSON] та його доньки - [PERSON] , [PERSON] , були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Водночас, відповідно до Довідки від 29.04.2022 № 1630-5001410140 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з померлим проживала донька позивача [PERSON] третя особа у справі, яка із заявами про прийняття спадщини не зверталась та подала до суду заяву, в якій зазначила, що підтверджує викладені у позові обставини та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Згідно з довідкою від 30.08.2022 № 7105-5002064227 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . При цьому, згідно з інформацією, наданою Міністерством соціальної політики (лист вих. № 4030/0/290-25/19 від 17.02.2025 року, станом на 17.02.2025 року інформація про [PERSON] , [INFO] , в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, відсутня. Тобто, як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] доньки померлого, хоч і зареєстровані, однак не проживали разом зі своїм батьком [PERSON] , зокрема, й на час відкриття спадщини день смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено й підтверджено належними доказами, що сторони. у спірному житловому будинку були зареєстровані, однак не проживали, у тому числі й на час відкриття спадщини після смерті своєї батька. У встановлені ст. 1270 ЦК України, строки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а відповідач не зверталась. Отже, [PERSON] як спадкоємець не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилась після смерті її батька [PERSON] який помер [INFO] . Водночас, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька, у строки встановлені ст. 1270 ЦК України, тобто є спадкоємцем, який своєчасно прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON] який помер [INFO] . Згідно ч. 5 ст.\~1268\~ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що постановою нотаріуса від 25.10.2023 року, позивачу відмовлено в оформленні права на спадщину, а право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Відповідно до пункту 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право особи на доступ до суду, зокрема, включає в себе право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо оцінки доказів, встановлення обставин, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі "Обермейєр проти Австрії" ; п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії"). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи наведене, ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання за нею права власності на 1/4\~частку квартири\~ [ADDRESS] ,\~в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Таким чином,\~розглянувши справу\~в межах\~заявлених позовних\~вимог,\~дослідивши всебічно,\~повно,\~безпосередньо та\~об`єктивно\~наявні у\~справі докази,\~оцінивши їх\~належність,\~допустимість,\~достовірність,\~достатність і\~взаємнийзв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За звернення до суду з даною позовною заявою, позивачем були понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень. Доказів понесення сторонами інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, сторонами не надано. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у відповідності до ст. 141 КПК України, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved