Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, уточнивши який, просила визнати недійсним договір іпотеки від 18.07.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., р.№1123 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 12.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки №1123, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Розмір основного зобов`язання становить 348800 грн., що еквівалентно 43600 доларів США, строк виконання зобов`язання 12.01.2013 року. На час укладення договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та спірна квартира була придбана у період шлюбу, а значить належала подружжю на праві спільної сумісної власності та була передана [PERSON] без згоди позивача. Крім того, у спірній квартирі проживали діти подружжя [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , між тим договір вчиненно без дозволу органу опіки та піклування. Посилалась на ч.1,6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. У справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Представник відповідача [PERSON] подав відзив на позов та просив у позові відмовити. Посилався на те, що [PERSON] нотаріусу подано заяву, в якій останній вказав, що у шлюбі не перебуває, на момент укладення договору іпотеки та згідно довідки про зареєстрованих осіб у спірній квартирі зареєстрований лише [PERSON] . Довідку з місця проживання про склад сім`ї та прописку, надану позивачем, вважав недопустимим доказом. Вказав, що відповідач [PERSON] діяла добросовісно. Зазначив, що договір іпотеки є припиненим в силу ст. 17 Закону України «Про іпотеку», а саме набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, оскільки 16.09.2014 року державним реєстратором РС ХМУЮ у Харківській області Луценком П.Г. посвідчено право власності Бондаренко І.І. на предмет іпотеки. Крім того, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача про застосування наслідків сплину строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] -адвокат Христофорова К.С. позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] та її представник адвокат Горгуль Н.М. у судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Горгуль Н.М. надала пояснення під час судового засідання від 22.01.2025 року та просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 02.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кравченко С.В., р.№1036, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , громадянка Грузії, та [PERSON] , [INFO] , громадянин Грузії, уклали шлюб 27.06.2008 року. Згідно договору позики від 12.10.2012 року, укладеного між [PERSON] , діючому від імені та інтересах [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., р.№1122, позикодавець передав у власність позичальнику 348800 грн до 12.01.2013 року, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 43600 доларів США. Відповідно до вказаного договору позичальник стверджує, що під час підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває, що підтверджується заявою від 12.10.2012 року, зі змістом якої ознайомлений представник Позикодавця. Між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) 12.10.2012 року укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., р.№1123. Предметом договору є квартира [ADDRESS] . Цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавця, на підставі договору позики грошей, посвідченого 12.10.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., з р.№1122 на суму в розмірі 348800 грн., що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 43600 доларів США, з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 12.01.2013 року. Вказана квартира належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.06.2009 року приватним нотаріусом ХМНО Кравченко С.В., р.№1036. Іпотекодавець стверджує, що під час придбання квартири в зареєстрованому шлюбу не перебував, що підтверджується заявою від 12.10.2012 року, зі змістом якої ознайомлений представник Іпотекодержателя. Відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки. Обтяження предмета іпотеки іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. Іпотекодавець стверджує, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та /чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. На запит суду приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О. надано суду копію нотаріальної справи щодо укладення вказаного договору іпотеки. У вказаній справі міститься заява [PERSON] від 12.10.2012 року, відповідно до якої останній стверджує, що під час придбання спірної квартири в зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (її частку), в тому числі відповідно до Сімейного кодексу України немає. В іншій заяві від 12.10.2012 року [PERSON] повідомляє, що у спірній квартирі малолітні та неповнолітні особи не проживають та не зареєстровані. Недієздатні та обмежено дієздатні особи на мають права користування квартирою. Крім того, матеріали нотаріальної справи містять довідку з місця проживання про склад сім`ї від 12.10.2012 року, видану КП «Жилкомсервіс», відповідно до якої у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] . Недійсність договору іпотеки від 18.07.2012 року позивач обґрунтовує посиланням на приписи чч. 1, 6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України). Частина перша статті 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина перша статті 368 ЦК України). Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частина друга статті 369 ЦК України). Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників (частина перша статті 578 ЦК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина перша статті 65 Сімейного кодексу України. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Згідно із абзацом другим частини першої статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом про іпотеку. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель (абзац шостий частини першої статті 1 Закону про іпотеку). Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості (частина друга статті 6 Закону про іпотеку). Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що є зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов`язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків (частина третя статті 6 Закону про іпотеку). Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку у своїй постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зокрема, можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором Велика Палата Верховного Суду дійшла й у своїй постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96). Між тим, з урахуванням досліджених доказів, у суду відсутні підстави вважати дії [PERSON] недобросовісними. Надаючи правову оцінку діям [PERSON] в межах встановлених судом обставин цієї справи, суд відзначає, що його дії можна вважати недобросовісними як щодо [PERSON] , так і щодо [PERSON] .. Однак факт перебування спірного майна у відповідній іпотеці не позбавляє [PERSON] права на частину цього майна як спільного майна подружжя. Якщо позивач вважає, що [PERSON] своїми відповідними діями завдав їй тих чи інших збитків (шкоди), то вона не позбавлена права звертатися з позовними вимогами до останнього безпосередньо з метою відшкодування цих збитків (цієї шкоди). З огляду на викладене вище позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed