Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 750000,00 грн відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що позивача у березні 2022 року призвано до лав ЗСУ, на підставі наказу командира вч [NUMBER] призначений на посаду заступника командира вч. Протягом 2022 року брав участь у бойових діях, під час виконання бойового завдання 18 липня 2022 року у складі підрозділу вч в результаті обстрілу ствольної артилерії та мінометного обстрілу зс рф позицій у Донецькій області, отримав вибухову травму: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, акубаротравму, внаслідок чого позивача визнано непридатним до військової служби. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду, визнано протиправною бездіяльність вч [NUMBER] щодо неналежного розгляду рапорту [PERSON] щодо звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду, визнано протиправною бездіяльність вч [NUMBER] щодо розгляду рапорту [PERSON] видачі направлення на медико-соціальну експертну комісію для встановлення групи інвалідності. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року визнано протиправним та скасовано наказ вч в частині визнання [PERSON] таким, що самовільно залишив вч та призупинення виплати грошового забезпечення. За твердженням позивача, військовими частинами систематично вчиняються протиправні дії відносно нього, що підтверджується судовими рішеннями. Окрім постійних відчуттів тривоги, страху, занепокоєння, розчарування, несправедливості, тривалої невизначеності, позивач позбавлений можливості нормального існування та працевлаштування. Відповідно до висновків ВЛК, позивач підлягає звільненню з лав ЗСУ у зв`язку із станом здоров`я, однак, незважаючи на судові рішення, вч не звільнила позивача з військової служби і не виплачує йому грошове забезпечення. Також позивач позбавлений можливості знайти роботу, утримувати себе та родину. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 09 лютого 2024 року цивільну справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 28.03.2024 через систему «Електронний суд» надійшов відзив Міністерства оборони України, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що підстава позову пов`язана з результатом розгляду адміністративних справ, а саме з невиконанням рішень адміністративних судів, а не з протиправних рішень вч. Фактично, позивач намагається компенсувати невиконання рішень адміністративного суду шляхом заявлення нового цивільного позову. Крім того, рішенням адміністративних судів на МОУ не покладено жодних обов`язків, відтак безпідставним є заявлення вимог до МОУ. Також, позивач належними доказами не довів наявність моральної шкоди та причинного зв`язку із оскаржуваними рішеннями. 01.04.2024 через систему «Електронний суд» надійшов відзив Державної казначейської служби України, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що за твердженнями позивача, саме вч заподіяли йому шкоду, однак вч є третіми особами у справі, відтак позов заявлено до неналежного відповідача. Крім того, позивач не довів обґрунтованості моральної шкоди, оскільки відсутні належні докази такого, а адміністративний суд, визнавши протиправними дії відповідача, вже відновив порушені права позивача. Також, позивач не надав доказів ані заподіяної шкоди, ані її розміру. 15.04.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позов пред`явлено до належних відповідачів, оскільки МОУ є центральним органом виконавчої влади, у підпорядкуванні кого перебувають ЗСУ. Також позивач заявляє позовні вимоги саме про стягнення моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями органів державної влади, а судові рішення наводяться як докази неправомірних дій. Порушення державною прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. 02.05.2024 через систему «Електронний суд» надійшли заперечення Міністерства оборони України, у яких представник зазначає, що заявлення вимоги до МОУ про відшкодування моральної шкоди є безпідставним, оскільки МОУ не може нести відповідальність за дії вч. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі. Треті особи своїм правом не скористались, пояснення не надали. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] від 04 червня 2015 року, [PERSON] є учасником бойових дій. Згідно з копією посвідчення офіцера серії [NUMBER] , [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, призначений на посаду заступника командира батальйону спец. призначення вч [NUMBER] наказом командира вч [NUMBER] №2 від 04 березня 2022 року. Відповідно до копії свідоцтва про хворобу №465-п Центральної військово-лікарської комісії ЗС України від 10 березня 2023 року, травма пов`язана із захистом Батьківщини на підставі ст.17-а графи ІІІ Розладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Згідно з копією посвідчення серії [NUMBER] від 18 липня 2023 року, [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року задоволено частково адміністративний позов [PERSON] до військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, треті особи: військова частина [NUMBER] та Міністерство оборони України. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо належного розгляду рапорту [PERSON] від 14.03.2023, поданого на ім`я командира військової частини [NUMBER] , щодо звільнення [PERSON] з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку згідно підпункту б) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу. Зобов`язано військову частину військову частину [NUMBER] розглянути рапорт [PERSON] від 14.03.2023, поданий на ім`я командира військової частини [NUMBER] , щодо звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку згідно підпункту б) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків, та правової оцінки суду. В задоволені інших позовних вимог відмовлено. Відповідно до мотивувальної частини рішення: «При цьому, суд зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення військової частини [NUMBER] про видачу наказу про звільнення чи відмову у його виданні, свідчить у свою чергу про те, що уповноважений орган не прийняв жодного акта організаційно-розпорядчого характеру з числа тих, які він повинен був постановити згідно відповідних законодавчих приписів, що у свою чергу слугує підставою для висновку щодо наявної протиправної бездіяльності з боку військової частини [NUMBER] , при розгляді відповідного рапорту [PERSON] ». Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] залишено без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року - без змін. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року позов задовольнено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Військової частини [NUMBER] №6 від 06.01.2023 в частині визнання [PERSON] таким, що самовільно залишив військову частину та призупинення виплати грошового забезпечення з 06.01.2023. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] та Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення за період з 06.01.2023 до дня звільнення зі служби. В решті позову відмовлено. Відповідно до мотивувальної частини рішення: «В ході судового розгляду не підтверджено факт порушення [PERSON] порядку вибуття на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини, а тому відсутні підстави вважати його таким, що самовільно залишив військову частину та підстави для призупинення виплати грошового забезпечення. Враховуючи наведене, наказ №6 від 06.01.2023 в частині визнання [PERSON] таким, що самовільно залишив військову частину та призупинення виплати грошового забезпечення з 06.01.2023 слід визнати протиправним та скасувати». Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року задоволено частково адміністративний позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України, Третьої особи - Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України, Третьої особи - Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо належного розгляду рапорту [PERSON] від 14.03.2023, поданого на ім`я командира військової частини [NUMBER] , видачі у встановленому порядку направлення на медико-соціальну експертну комісію для встановлення групи інвалідності/визначення відсотку втрати працездатності. Зобов`язано військову частину [NUMBER] розглянути рапорт [PERSON] від 14.03.2023, поданий на ім`я командира військової частини [NUMBER] , видачі у встановленому порядку направлення на медико-соціальну експертну комісію для встановлення групи інвалідності/визначення відсотку втрати працездатності, з урахуванням окреслених у судовому рішенні висновків, та правової оцінки суду. Відповідно до мотивувальної частини рішення: «При цьому, суд зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення Військової частини [NUMBER] про видання розпорядження по особовому складу про направлення на МСЕК чи відмову у задоволенні вказаного рапорту, свідчить у свою чергу про те, що уповноважений орган не прийняв жодного акта організаційно-розпорядчого характеру з числа тих, які він повинен був постановити згідно відповідних законодавчих приписів, що у свою чергу слугує підставою для висновку щодо наявної протиправної бездіяльності з боку Військової частини [NUMBER] , при розгляді відповідного рапорту [PERSON] ». Так, статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст.56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму ВСУ). Загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами передбачені ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У ч.1 ст.1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Застосовуючи положення ст.ст.1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. Також необхідно звернути увагу, що наявні три судові рішення, якими визнано протиправною бездіяльність/ скасовано наказ військових частин відносно позивача. Відповідно до ст.10 Закону України «Про Збройні Сили України», Міністерство оборони України: здійснює військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України; реалізує політику держави у Збройних Силах України, розробляє принципи їх будівництва, визначає напрями розвитку Збройних Сил України і підготовки їх у мирний та воєнний час; забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України; провадить розвідувальну та інформаційно-аналітичну діяльність з метою забезпечення виконання завдань, які покладені на Збройні Сили України; взаємодіє з органами державної влади та громадськими організаціями, контролює дотримання законодавства у Збройних Силах України; розглядає звернення, здійснює прийом громадян з питань, що належать до компетенції Міністерства оборони України; здійснює в межах своєї компетенції міжнародне співробітництво за воєнно-політичним, військово-технічним та іншими напрямами, а також з питань цивільно-військових відносин з відповідними органами інших держав та міжнародними організаціями; здійснює інші повноваження, передбачені законом. Абз.3 п.1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №730) визначено, що Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. За таких обставин, доводи позивача про завдання йому моральної шкоди протиправними рішеннями та діями військових частин (які підпорядковані Міністерству оборони України), що встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим суд доходить висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої моральної шкоди за рахунок держави. Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року №35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З урахуванням тривалості судових процесів, характеру та обсягу душевних страждань позивача, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, розмір моральної шкоди у сумі 35000,00 грн визначено з урахуванням вимог розумності та буде справедливою сатисфакцією. Позивачем належними доказами не вмотивовано завдання йому моральної шкоди у розмірі 750000,00 грн, разом з тим, відшкодування у сумі 35000,00 грн буде достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Крім того, необхідно звернути увагу на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі №174/207/22. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року в справі №200/8310/18, провадження №61-14033св20). Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial