Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), відповідно до вимог якого просить суд: - визнати за ним право власності квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування; - витребувати з незаконного володіння відповідача квартиру [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем, вчинену на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. (запис в реєстрі за №602) (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 52306137 від 20 травня 2020 року). Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. Позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] (далі - [PERSON] , спадкодавець), якій на праві власності належала квартира [ADDRESS] (далі - квартира [ADDRESS] ). [INFO] [PERSON] померла. 26 березня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Корольчук О. С. із заявою про прийняття спадщини, проте, отримав відмову у вчинені нотаріальної дії, оскільки під час перевірки нотаріусом було встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за іншою особою. Позивач стверджує, що квартира [ADDRESS] вибула із володіння спадкодавця без її відома та не з її волі за наступних обставин. 13 травня 2020 року [PERSON] виявила втрату ключів від свого помешкання. Також, нею було виявлено втрату документів: паспорта та ідентифікаційного коду, з приводу чого 20 травня 2020 року звернулася з відповідною заявою Шевченківського УП ГУНП в м. Києві. 01 червня 2020 року вона звернулася до нотаріуса Пестич Л.В. з метою переоформлення на неї банківської картки покійного чоловіка, та в подальшому їй стало відомо, що 20 травня 2020 року, вже після втрати документів, право власності на її квартиру переоформлено на іншу особу на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Разумовою О.І. (запис в реєстрі за № 602), начебто укладеного між нею та відповідачем. Разом з тим, будь-яких правочинів по відчуженню квартири спадкодавець не вчиняла, тому звернулася до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За вказаною заявою розпочато досудове розслідування за фактом шахрайського заволодіння майном [PERSON] в кримінальному проваджені № 12020100100004521, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2020 року. Позивач вказує, відповідач не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна та володіє ним без належних правових підстав, тому квартира не може вважатися такою, що вибула з власності [PERSON] та входить до спадкової маси (спадкового майна). Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Ухвалою суду від 13 червня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року задоволено частково клопотання представника позивача про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зобов`язання позивача надати для огляду оригінали документів долучених до позову. Ухвалою суду від 30 травня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 10 липня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та про призначення судово-портретної експертизи. Призначено у справі судово-портретну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. 07 листопада 2023 року до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшли матеріали цивільної справи та висновок експерта. Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року провадження у справі поновлено. Відзив на позовну заяву, а також письмові пояснення третьої особи до суду не надходили. Ухвалою суду від 21 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання даної цивільної справи зі справою №761/10943/22, задоволено частково клопотання про виклик свідків, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні. 10 січня 2024 року судом було допитано свідка [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , про відомі їй обставини спірних правовідносин. Свідок повідомила, що [PERSON] була її сусідкою, позивач є її племінником. 15 травня 2020 року свідок зустріла [PERSON] в дворі будинку, вона виглядала засмучено, оскільки загубила документи, наступного тижня свідок зустріла її та [PERSON] повідомила, що не знайшла документів та написала заяву в поліцію про втрату документів. В червні свідок зустріла [PERSON] , яка повідомила про те, що шахраї скористалися втраченими нею документами та намагаються відібрати квартиру. Про продаж квартири вона ніколи свідку не розповідала, проживала в ній. 14 лютого 2024 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача. 06 березня 2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про визнання висновку експерта від 3 листопада 2024 року №23340/23-35 неналежним та недопустимим доказом у справі. 07 березня 2024 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача з додатками, які протокольною ухвалою від 26 березня 2024 року долучено до матеріалів справи та досліджено судом. Ухвалою суду від 26 березня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи та частково клопотання про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик і допит експерта, слідчого, витребування матеріалів кримінального провадження та оригіналів усіх додатків, що додані до позовної заяви. Призначено у справі судово- почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, на час проведення експертизи провадження по справі зупинено. 09 липня 2024 року до суду надійшло повідомлення від експертної установи про неможливість проведення експертизи. Ухвалою суду від 10 липня 2024 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 27 серпня 2024 року частково задоволено клопотання представника відповідача про витребування оригіналів документів. Ухвалою суду від 26 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування документів, задоволено частково клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. Призначено у справі посмертну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, на час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року в частині призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи та зупинення провадження на час проведення експертизи без змін. 07 січня 2025 року до суду надійшов письмовий дозвіл старшого слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві Сороки Д.І. на розголошення відомостей досудового розслідування, які містяться у наданих матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за N?12020100100004521 від 03 червня 2020 року та використання їх як доказів у цивільній справі № 761/10038/22. 11 березня 2025 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення експертизи. Ухвалою суду від 11 березня 2025 року провадження у справі поновлено. 01 квітня 2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про виклик і допит експерта, яке протокольною ухвалою від 02 квітня 2025 року суд залишив без задоволення. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач та його представник, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про призначене судове засідання. Представник відповідача подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні. Проте, суд вважає вказане клопотання таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. За змістом статей 43, 44 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Представником відповідача належним чином не обґрунтовано підстав надання переваги участі в іншому судовому засіданні, а не у цій справі, яка перебуває в провадженні суду з червня 2022 року та знаходиться на завершальній стадії розгляду, при цьому до клопотання не долучено доказів того, що адвокат відповідача представляє інтереси сторони в адміністративній справі (копію ордеру, довіреності або доручення). Варто звернути увагу, що представник відповідача неодноразово подавав відповідні клопотання про відкладення судових засідань, що порушує право позивача на розгляд справи упродовж розумного строку. Положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства визначено своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд справи його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відповідно до висновку Верховного Суду, який міститься у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, підстави для відкладення судового засідання відсутні, оскільки клопотання представника відповідача є безпідставним, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд, заслухавши учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16298503 та копією договору купівлі-продажу від 17 січня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Пестич Л. В., зареєстрованого в реєстрі за №28. Вказана квартира придбана [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] , а тому вказана квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України. Відповідно до інформаційної довідки № 75971359 спадкова справа після смерті [PERSON] не була заведена. Оскільки [PERSON] станом на день смерті чоловіка проживала з ним (підтверджено копією витягу № 107889976 від 26 лютого 2024 року, яка міститься в матеріалах справи), тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В травні 2020 року [PERSON] виявила втрату паспорта громадянина України серії [NUMBER] та довідки про присвоєння індивідуального податкового номера, з приводу чого зверталась до Шевченківського УП ГУНП у м.Києві з відповідною заявою, про що свідчить довідка від 22 травня 2020 року та витяг з Урядового порталу GOV.UA, відповідно до якого паспорт [PERSON] серії [NUMBER] рахується серед викрадених і втрачених в реєстрах Міністерства внутрішніх справ України. 20 травня 2020 року від імені [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 602, за яким продавець продала (передала у власність), а покупець купив (прийняв у власність) нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 269328080000. На підставі вказаного договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 52306137 щодо реєстрації за [PERSON] права власності на вказану квартиру. 01 червня 2020 року [PERSON] перебуваючи за місцем знаходження приватного нотаріуса Пестич Л.В. дізналася, що право власності на належну їй квартиру зареєстровано за іншою особою, після чого вона звернулась до Шевченківського УП ГУНП у м.Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, що підтверджується копією протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 02 червня 2020 року та витягу з ЄРДР від 03 червня 2020 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть [NUMBER] . Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом КМНО Корольчук О.С. заведена спадкова справа №11/2021. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] є племінником [PERSON] та єдиним її спадкоємцем, який прийняв спадщину, що підтверджено копією довідки приватного нотаріуса від 3 червня 2022 року № 35, від 26 лютого 2024 року № 23, від 01 травня 2024 року № 43. 26 березня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте постановою від 5 липня 2021 року приватний нотаріус відмовила йому у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, оскільки заявником не подані правоустановчі документи, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано за іншою людиною. Звертаючись до суду з позовом позивач наголосив, що [PERSON] за життя договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не укладала, волевиявлення на відчуження квартири у неї не було, а сам договір купівлі-продажу укладений за підробленими документами та спрямований на заволодіння чужим майном. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою та четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України). Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. Зазначені висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17. Аналізуючи зазначене, суд приходить до висновку, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору (в даному випадку договору купівлі продажу спірної квартири), що підтверджує факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, частини першої статті 13 ЦПК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, - частини першої статті 76 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, - статті 77 ЦПК України. Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи (Вказаний висновок наведено у постановах Верховного Суду: від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, від 24 травня 2023 року у справі №567/792/22, від 19 червня 2023 року у справі № 601/1965/21, від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22, від 15 листопада 2024 року у справі № 933/602/23). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В даній справі експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України проведено призначену ухвалою суду від 26 вересня 2024 року посмертну судово-почеркознавчу експертизу з метою вирішення наступного питання: чи виконано підпис та рукописний текст (підпис та П.І.Б.) у графі «ПРОДАВЕЦЬ» договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 602, [PERSON] ?. Для забезпечення проведення експертного дослідження судовому експерту надавалися наступні оригінали документів для здійснення порівняльного аналізу: оригінал протоколу допиту потерпілого від 03 червня 2020 року, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 02 червня 2020 року, договір оренди приміщення від 15 липня 2017 року, акт приймання-передачі житлового приміщення. Відповідно до висновку експерта від 28 лютого 2025 року №СЕ-19/111-25/4669-ПЧ підпис та рукописний текст (підпис та П.І.Б.) у графі «ПРОДАВЕЦЬ» договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 602, виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису та почерку останньої. Висновки проведеної експертизи є достатньо обґрунтованими, логічними та об`єктивними, відповідь на питання надано в межах компетенції експерта, істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи судом не встановлено. При цьому, жодних даних, які б свідчили про упередженість, неякісність та незаконність вказаного висновку судового експерта матеріали справи не містять. Отже, вказаний висновок експерта є належним доказом на підтвердження того, що спадкодавець не підписувала договір купівлі-продажу квартири від 20 травня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 602, а тому не виявила свою волю до вчинення цього правочину. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що для посвідчення договору купівлі-продажу квартири приватному нотаріусу КМНО Разумовій О. І. пред`явлено паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м.Києві 12 листопада 1998 року. Проте, як вбачається з матеріалів справи, до укладення вказаного договору паспорт [PERSON] та довідка про присвоєння їй ідентифікаційного номера були викрадені невідомими особами, з приводу чого вона зверталась до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві з відповідною заявою. Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатом проведення судово-портретної експертизи від 03 листопада 2023 року № 23340/23-35 у фотознімку, який зафіксований в копії паспорта на ім`я [PERSON] , що містить посвідчувальний напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової О.І. (а.с. 130, том 1), та у фотознімку в копії паспорта на ім`я [PERSON] , що містить посвідчувальний напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Л.В. (а/с. 69, том 2) зображені різні особи. У фотознімку, який зафіксований в копії паспорта на ім`я [PERSON] , що містить посвідчувальний напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової О. І. (а.с.130, том1), та у фотознімку відцифрованому образі [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який міститься в Єдиному державному демографічному реєстрі (а.с.197 том 1) зображені різні особи (а.с.176-181 том 2). Вказаним висновком підтверджено, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири невідома особа, яка видала себе за [PERSON] надала приватному нотаріусу втрачений паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 12 листопада 1998 року, у якому була вклеєна фотографія цієї іншої особи. Як встановлено судом, [PERSON] зверталася до Шевченківського УП ГУНП у м.Києві із заявою про вчинення злочину щодо заволодіння її нерухомим майном. За результатом розгляду зазначеної заяви 03 червня 2020 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за №12020100100004521. При цьому, з протоколу допиту потерпілого в кримінальному провадженні від 03 червня 2020 року та показань допитаного судом свідка [PERSON] вбачається, що [PERSON] не мала наміру продавати належне їй майно та вважала, що належні їй на праві власності квартири було незаконно відчужено на користь інших осіб. Таким чином, встановлені судом обставини справи в сукупності підтверджують факт неукладення [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що свідчить про те, що спірну квартиру передано у власність відповідача незаконно за відсутності волевиявлення власника майна, тому суд погоджується з доводами позивача про те, що квартира не може вважатися такою, що вибула з власності [PERSON] , а отже входить до спадкової маси (спадкового майна). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зроблено висновок, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14). Спірні правовідносини виникли у зв`язку із захистом прав позивача на належне йому спадкове майно, яке залишилось після смерті його тітки, та було незаконно відчужене на користь відповідача за договорами купівлі-продажу, який спадкодавець не підписувала 20 травня 2020 року. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, та батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу) . Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за правом представлення майна [PERSON] , який 26 березня 2021 року звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. із заявою про прийняття спадщини після її смерті, проте отримав відмову у вчинені нотаріальної дії. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21). Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи предмет та підстави позову та вказані правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що вимога про визнання за позивачем права власності квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування є неефективною для захисту прав позивача, як спадкоємця майна [PERSON] , тому відмовляє у задоволенні цієї вимоги. Щодо вимог про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 465/4103/21 зроблено висновок, що спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов. Оскільки спірна квартира вибула з володіння спадкодавця поза її волею, то належним способом захисту в цій справі є саме вимога про витребування з незаконного володіння відповідача квартири [ADDRESS] на користь спадкоємця. Суд констатує, що відповідачем не доведено добросовісності набуття у власність спірної квартири, а зазначені ним у письмових поясненнях аргументи про те, що підписи в договорі купівлі-продажу (усіх примірниках) та в інших документах, які надавала для підпису нотаріусу власник квартири [PERSON] та він ставили особисто по черзі, а кошти, якими він розрахувався за продану квартиру [PERSON] особисто перерахувала і поклала собі в сумку в присутності нотаріуса, після підписання вказаного договору він більше не зустрічався з [PERSON] , є необґрунтованими і вочевидь не узгоджуються з його попередніми заявами та є суперечливими, оскільки під час допиту відповідача як свідка в кримінальному провадженні він надав свідчення, що працюючи таксистом погодився на пропозицію невідомого чоловіка на оформлення правоустановчих документів на квартиру за винагороду у розмірі 500 доларів США, з [PERSON] він не знайомий, у приміщенні нотаріуса 20 травня 2020 року підписав документи, які він не читав та не перевіряв, вказане підтверджується копією протоколу допиту свідка в кримінальному провадженні від 14 жовтня 2020 року і слідчим надано письмовий дозвіл на використання матеріалів кримінального провадження як доказів у цій справі. Згідно із частиною першою та сьомою статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У контексті оцінки доводів сторін у справі суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи та доводи учасників справи отримали достатню оцінку. Таким чином, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування з незаконного володіння відповідача на користь позивача квартири [ADDRESS] , що належним чином відновить його порушене право власності на нерухоме майно та буде підставою для внесенням державним реєстратором відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором (пункт 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127). Здійснюючи розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволених вимог Згідно з частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з позовом позивачем заявлено дві вимоги майнового характеру (визнання права власності та витребування майна) та одна вимога немайнового характеру (скасування державної реєстрації права власності). Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору встановлюється з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0, 4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992, 40 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (12 405 грн.). Згідно зі пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Оскільки вимоги про визнання права власності та витребування майна спрямовані на захист права власності позивача на нерухоме майно, тому судовий збір за кожну з них треба визначати згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (подібний за змістом висновок щодо розподілу судових витрат міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). З огляду на загальну суму двох майнових вимог (938 533х2=1 877 066), 1 % від яких перевищував межу максимального судового збору станом на день звернення до суду, тому позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 12 405 грн., проте, сплатив судовий збір в розмірі 9 385, 33 грн. За змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Так, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється ставка судового збору у розмірі 0, 4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на день звернення до суду з позовом становило 992,40 грн. Судом встановлено, що судовий збір у зазначеному розмірі за вимогу немайнового характеру позивачем не сплачено. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України). Враховуючи, що у зв`язку із задоволенням судом однієї вимоги майнового характеру відповідач має відшкодувати позивачу 9 385, 33 грн., а він не доплатив 3 019, 67 грн. судового збору за вимогу майнового характеру і не сплатив судовий збір у сумі 992, 40 грн. за вимогу немайнового характеру, з відповідача слід стягнути у дохід держави 4 012, 07 грн. (які позивач не доплатив при зверненні до суду), і на користь позивача 5 373, 26 грн. (9 385, 33 грн. - 4 012, 07 грн).

Outcome: partial