Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 3595693 від 03.05.2021 року в розмірі 34 088,19 гривень та вирішити питання стягнення судових витрат. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що 03.05.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір № 3595693, відповідно до умов якого відповідачу перераховані кошти на картковий рахунок у розмірі 8 000,00 гривень. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на мобільний номер телефону відповідача. ТОВ «МІЛОАН» виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, у той же час відповідач порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. 13.09.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу № 07Т, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 3595693 від 03.05.2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Позивач вказує, що в зв`язку із невиконанням взятих на себе кредитних зобов`язань, у відповідача виникла заборгованість у загальному розмірі 34 088,19 гривень, з яких: 6 872,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 25 696,19 гривень - сума заборгованості за відсотками, 1 520,00 гривень - заборгованість за комісійними винагородами. Відповідачем, від імені та в інтересах якого діє адвокат Андрущак С.В., 17.05.2024 року, надано відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору від 03.05.2021 року, надання ТОВ «МІЛОАН» відповідачу коштів за кредитним договором, відступлення права вимоги до відповідача ТОВ «МІЛОАН» на користь позивача за кредитним договором; наявність будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем. Анкета-заява від 03.05.2021 року не містить ознак її підписання відповідачем. У позові не зазначено, яким чином відповідачу була надана пропозиція (оферта) і які умови вона містила. Позивач не надав доказів ідентифікації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МІЛОАН» при вході в особистий кабінет, отримання одноразового ідентифікатора та його використання для підписання кредитного договору. Твердження позивача про те, що кредитний договір підписаний та є чинним, не відповідає дійсності. Відсутні підстави стверджувати, що картка за номером [NUMBER] була емітована на ім`я відповідача. Позивачем, від імені та в інтересах якого діє представник Гайова А.С., 26.05.2024 року надано відповідь на відзив, у якій представник просила позов задовольнити, посилаючись на те, що надані позивачем докази є достовірними, належними та достатніми, підтверджують факт укладення кредитного договору, надання відповідачу кредитних коштів, а також відступлення ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до відповідача на користь позивача за договором відступлення від 13.09.2021 року. Відповідач жодними доказами не спростував розрахунок заборгованості. Відповідачем, від імені та в інтересах якого діє адвокат Андрущак С.В., 03.06.2024 року до суду надано заперечення на відповідь на відзив, які за своїм змістом аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09.04.2024 року відкрито провадження у справі постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07.06.2024 року витребувано у ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» наступні оригінали доказів: договір факторингу від 13.09.2021 №07Т; реєстр прав вимоги (боржників) до Договору факторингу від 13.09.2021 №07Т; анкету-заяву на кредит від 03.05.2021 №3595693; договір про споживчий кредит від 03.05.2021 №3595693; платіжне доручення від 03.05.2021 року № 45308508. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 18.12.2024 року витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» наступні докази: інформацію чи було емітовано на ім`я [PERSON] платіжну картку № [NUMBER] ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] за період з 03.05.2021 по 07.05.2021 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 03.05.2021 по 07.05.2021; інформацію чи знаходиться номер телефону № [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] . У судове засідання представник позивача не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Представник третьої особи ТОВ «Мілоан» у судове засідання не з`явився, повідомлений про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явивсь. Фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви на кредит №3595693 від 03.05.2021 року, сформованої в особистому кабінеті на сайті ТОВ «Мілоан», https://miloan.ua/, між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №3595693, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти (фінансовий кредит) у загальному розмірі 8 000,00 гривень строком на 30 днів з 03.05.2021 року та терміном (датою) повернення кредиту зі сплатою комісії за надання кредиту, процентів за користування кредитом - 02.06.2021 року; орієнтовною загальною вартістю кредиту: 15 520 грн.; комісією за надання кредиту - 1 520 гривень, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово, процентами за користування кредитом - 6 000 гривень, які нараховуються за ставкою 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом і стандартною (базовою) процентною ставкою за користування кредитом 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.с. 16-29, том 1). Вищезазначений кредитний договір підписано відповідачем [PERSON] з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства і доступний зокрема через сайт товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, що передбачено розділом 6 цього договору. Крім того, відповідачем [PERSON] разом з підписанням кредитного договору також було підписано і погоджено додатки до нього, а саме: графік платежів та паспорт споживчого кредиту (а.с. 24-26, том 1). Судо встановлено, що ТОВ «Мілоан» було перераховано грошові кошти на банківський рахунок [PERSON] в сумі 8 000,00 гривень з призначенням платежу «кошти згідно договору 3595693», що підтверджується платіжним дорученням №45308508 від 03.05.2021 року (а.с. 15, том 1). Також матеріалами справи підтверджено, що 13.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу №07Т, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс», а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників (а.с. 29, 70-76, том 1). Судом також встановлено, що відповідно до витягу з додатку до договору факторингу №07Т від 13.09.2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] кредитним договором №3595693 в сумі 34 088,19 грн., з яких заборгованість: за тілом кредиту становить 6 872 гривень.; за відсотками - 6 872 гривень; заборгованість за комісійними винагородами - 1 520 гривень. (а.с. 29, том 1). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, від 07.10.2020 року №127/33824/19, від 16.12.2020 року у справі №561/77/19. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», так згідно зі ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наявними у справі доказами, наданими позивачем, доведено укладення 03.05.2021 року між відповідачем [PERSON] та первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» договору про споживчий кредит №3595693 в електронній формі, а також доведено перерахування позичальнику кредитних коштів у розмірі 8 000,00 гривень 03.05.2021 року на картку № [NUMBER] , що зокрема підтверджено випискою по рахунку за договором №б/н за період 03.05.2021-07.05.2021, яка надана АТ КБ «Приватбанк» на ухвалу суду. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. З урахуванням наведеного, суд повністю відхиляє доводи відповідача про не укладення нею спірного кредитного договору та неотримання від ТОВ «МІЛОАН» кредитних коштів у розмірі 8 000,00 гривень. Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. З досліджених в судовому засіданні доказів по справі судом достовірно встановлено, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» правомірно набуло права вимоги за кредитним договором, боржником за яким є відповідач [PERSON] . За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що позивачем з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 13.09.2021 року не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, відповідачу заявлена заборгованість, яка була нарахована первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» в загальному розмірі 34 088,19 гривень, з яких заборгованість: за тілом кредиту - 6 872 гривень, за відсотками - 6 872 гривень; за комісійними винагородами - 1 520 гривень. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року) Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги. Отже, наданими позивачем доказами, наявними в матеріалах справи, доведено укладення між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем [PERSON] договору про споживчий кредит №3595693 від 03.05.2021 року в електронній формі, який підписаний сторонами та під час укладення якого сторонами було погоджено усі істотні умови кредитування, отримання позичальником кредитних коштів, в подальшому неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору по поверненню кредитних коштів, у зв`язку з чим виникла заборгованість, укладення договору факторингу між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «МІЛОАН» та відповідно перехід права вимоги за кредитним договором №3595693 до нового кредитора ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», у зазначеному у Реєстрі боржників розмірі. Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено не укладення договору про споживчий кредит №3595693 від 03.05.2021 року, розрахунок заборгованості, проведений первісним кредитором не спростовано, свого контррозрахунку заборгованості суду не надано, а відтак суд дійшов висновку про доведеність позивачем заявлених позовних вимог у повному обсязі. При цьому суд при вирішенні спору пор суті відхиляє позицію відповідача щодо недопустимості доказу - відомостей про перерахування позичальнику кредитних коштів у розмірі 8 000,00 гривень 03.05.2021 року на картку № [NUMBER] , що зокрема підтверджено випискою по рахунку за договором №б/н за період 03.05.2021-07.05.2021, яка надана АТ КБ «Приватбанк» на ухвалу суду, оскільки такі докази одержані у порядку встановленого законом. Суд вважає, що наданими позивачем доказами, наявними в матеріалах справи та наведеними вище, повністю доведені заявлені позовні вимоги, які зокрема стосуються заявлених до стягненнях сум по тілу кредиту, процентам та комісійним винагородам, які були нараховані первісним кредитодавцем у відповідності з умовами укладеного з відповідачем договору про споживчий кредит №3595693 від 03.05.2021 року. Однак, всупереч діючих норм законодавства відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, надані позивачем докази жодним чином не спростувала. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить із наступного. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, представником позивача надано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; договір № 42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023 року, укладений між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської», за умовами якого гонорар становить 6 000,00 гривень; детальний опис робіт (наданих послуг) від 27.06.2024 року, відповідно до якого АБ «Анастасії Міньковської» надано послуги на загальну суму 6 000,00 гривень. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 8 422,40 гривень, з яких: 2 422,40 гривень судовий збір, 6 000,00 гривень - витрати на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved