Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.12.2002 № 2255 видано ордер на жиле приміщення від 21.01.2003 № 07 серія А на право зайняття жилого приміщення жилою площею 29, 5, яке складається з двох кімнат в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] на сім?ю з п?яти осіб, серед яких є відповідач. Разом з тим, відповідач не проживає в зазначеній квартирі з 2018 року, не сплачує комунальні платежі, не бере жодної участі в її утриманні, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Враховуючи, що відповідач тривалий час не проживає у вказаній квартирі, не несе витрат на житлово-комунальні послуги, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025 року матеріали справи передані для розгляду судді Романишеній І.П. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Судом було запропоновано відповідачу скористатися правом на подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали суду від 17.01.2025 року. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами відповідачу та третій особі направлено рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням. Відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду разом з доданими до неї документами, не вручені відповідачу та повернуті на адресу суду «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа була повідомлена про розгляд справи належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення уповноважені особі. 13.02.2025 року до суду надійшло клопотання третьої особи про розгляд справи без участі представника. Заперечень чи пояснень щодо позову від третьої особи не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини 1 статті 280 ЦПК України. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. 21.01.2003 року позивач отримав Ордер на жиле приміщення № 07 серія А за адресою: [ADDRESS] . Згідно вказаного ордеру його видано позивачу на сім`ю з 5 чоловік, серед яких значиться [PERSON] (син). Згідно з Актом від 27.11.2024 виданого Комунальним підприємством «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ» з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» вбачається, що на підставі розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації від 23.07.2009 № 639 «Про присвоєння нумерації квартир в будинку [ADDRESS] на сьогодні рахується двокімнатною квартирою №61 на другому поверсі. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на час розгляду справи, у квартирі зареєстрований відповідач - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру від 14.01.2025 року. Судом також встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2018 року, що підтверджується актами - довідками від 03.06.2024 № 111a, 02.09.2024 № 122а та 06.11.2024 № 140. Зазначені акти - довідки складені майстром технічної дільниці Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та підписані мешканцями квартир № 63 та № 53 . Судом встановлено, що відповідач жодних витрат по утриманню спірної квартири не несе, комунальні послуги не сплачував, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірної квартири суду надано не було, що свідчить про те, що квартирою він тривалий час не цікавиться. Доказів зворотного суду не надано. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 та 2 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У відповідності до ч. 2 ст. 123 ЖК України до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході розгляду справи судом з`ясовано, що реєстрація місця проживання відповідача у даній квартирі є обставиною, яка перешкоджає позивачеві, розпоряджатись майном на власний розсуд та є наслідком нарахування більшої вартості комунальних послуг, які не споживає відповідач. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач жодних витрат по утриманню спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує. Надані позивачем докази дійсно підтверджують факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 2018 року. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач правом подачі відзиву не скористався, будь-яких доказів на спростування позовних вимог не надав. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved