Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Бойко Н.І. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 20 липня 2020 року на всесвітньовідомому відеохостингу YouTube Відповідачем було розміщене відео під назвою «[INFO]», в якому відповідач звинувачує [PERSON] у використанні свого службового становища задля розкрадання державних коштів, а саме ста мільйонів гривень у продовж 2011 року, та цілковитому занепаді КУ «ОДЕСЬКИЙ ЗООПАРК». [INFO] в соціальній мережі Facebook Відповідачем було створено групу під назвою « [INFO] ». В зазначеній групі, а також на своїй особистій сторінці Відповідач систематично публікує пости, в яких порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , а також робить штучний ажіотаж стосовно його судової справи, викривляючи при цьому дійсні обставини. Зокрема у соціальній мережі Facebook, відповідачем був опублікований пост із заголовком «[INFO].», де Відповідач звинувачує [PERSON] в розкраданні коштів, які були призначені на ремонт даху тераріуму Одеського зоопарку. Також, Відповідач звинувачує Позивача у жорсткому поводжені з тваринами. В минулому Відповідач неодноразово та безпідставно зазначав, що [PERSON] є особою, яка систематично втікає від правосуддя. Також, в минулому Відповідач на веб-порталі [INFO], ведучи бурхливі дискусії з відвідувачами цього сайту, прямо називав [PERSON] символом корумпованої влади. До всього перерахованого вище, Відповідач також додає, що [PERSON] ніби «кликав російських загарбників» аби уникнути покарання. Також, Відповідач публічно виражає повну неповагу до Позивача називаючи його «Воно», та порівнюючи [PERSON] з російськими бойовими дронами. Через публікування вищезазначених постів на своїй сторінці та сторінці групи під назвою « [INFO] » в соціальній в мережі Facebook інформація стосовно [PERSON] , яка є недостовірна, нічим не підтверджена, стала відома більш ніж одній особі. Розміщена інформація щодо [PERSON] , має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб неправдиву та викривлену інформацію про [PERSON] , створити враження про вчинення тяжких злочинів, а саме - хабарництво, знущання над тваринами, розкрадання державних коштів. Враховуючи все вище зазначене, Відповідач під час приватної розмови з [PERSON] , що підтверджується відеозаписом з камери спостереження в кабінеті Позивача, прямо зазначав, що хоче отримати певну «грошову, компенсацію», після чого «всі питання до керівництва зоопарку будуть зняті». Відповідач прямо натякав на те, що свідомо спричиняє [PERSON] моральних страждань, паплюжить його честь, гідність та ділову репутацію, а також репутацію самого зоопарку задля отримання грошової вигоди у певній сумі. Виходячи з наведених вище текстів публікацій вбачається, що [PERSON] звинувачують у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме: одержання неправомірної вигоди службовою особою (хабарництво), жорстоке поводження з тваринами, шахрайство. Проте відповідні твердження є нічим іншим ніж наклепом та помстою Відповідача за його звільнення минулим керівництвом зоопарку. Більш того, вказаний наклеп Відповідач намагається розповсюдити значній аудиторії необізнаних щодо суті та реальних обставин осіб, які сприймаючи це за правду будуть мати хибне враження про особу Позивача, що завдасть останньому шкоди його бездоганній діловій репутації. Поширення Відповідачем неправдивої інформації стосовно [PERSON] шляхом оприлюднення вищевказаних публікацій із недостовірною інформацією, що має обвинувальний нахил і сприймається, як звинувачення позивача у вчиненні кримінальних правопорушень в мережі Інтернет, а саме в соціальній мережі Facebook, не може вважатися оціночними судженнями. Наклеп на [PERSON] щодо скоєння ним злочинів, яких він насправді не здійснював, принижує його та викликає негативну соціальну оцінку в очах оточуючих. Дії Відповідача є такими, що направлені на погіршення ставлення та відношення оточуючих до [PERSON] , при цьому завдаючи йому певних психологічних страждань. Також, своїми постами, в соціальній мережі Facebook, Відповідач створює викривлене уявлення громадян стосовно Позивача, що призводить бурхливої реакції на його особу в публічних місцях, обуреним коментарям на його сторінці, нецензурним та безпідставним виразам в його адресу. Таке постійне ставлення до [PERSON] , з плином часу лише збільшується, що в свою чергу впливає на його емоційний та психологічний стан. [PERSON] займає керівну посаду, а саме є директором Комунальної установи «Одеський зоологічний парк загальнодержавного призначення», тому його репутація прямо впливає на репутацію даної установи та на її діяльність. Також, зайняття даної посади робить [PERSON] , популярною людиною в місті, що створює особливо несприятливі умови для його нормального життя та для діяльності самої установи, яка через подібні пости втрачає своїх клієнтів та прибуток в цілому. Оскільки було порушено звичайний спосіб життя Позивача та докладалися додаткові зусилля задля відновлення нормального психо-емоційного стану та захисту своїх особистих прав, через протиправні дії Відповідача, [PERSON] завдано моральну шкоду. Просить суд: визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , та зобов`язати [PERSON] видалити інформацію, опубліковану: В соціальній мережі Facebook, а саме в групі під назвою « [INFO] », ( [INFO] ) зокрема: за посиланням: [INFO] за посиланням: [INFO] за посиланням: [INFO] . В соціальній мережі Facebook, а саме на особистій сторінці [PERSON] . На веб-порталі [INFO] під статтею «[INFO] » ( [INFO] /), в розділі коментарів, коментар від 17.08.2021 року, опублікований о 20:06 год.). На відеохостингу YouTube під назвою « [INFO] », а саме: за посиланням: [INFO] Зобов`язати [PERSON] протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook, в групі під назвою « [INFO] », на своїй особистій сторінці, на відеохостингу [INFO] » ( [INFO] ). В коментарях веб-порталу [INFO], під статтею « [INFO] » ( [INFO] / ) тексту наступного характеру із зазначенням, що це спростування: «[INFO] ». Прошу вибачення у [PERSON] за розповсюдження такої недостовірної інформації, та зобов`язуюсь такого більше не робити. Стягнути з Відповідача на користь Позивача грошову суму в розмірі 50 000 грн,. в якості моральної шкоди завданої розповсюдженням інформації яка принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.07.2024 року відкрито провадження у справі. 17.09.2024 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Медвідя В.А. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Відповідач не має жодного відношення до користувача під іменем « [PERSON] » соціальної мережі «Facebook» тому інформацію про Позивача не поширював. Позивач не надав жодного доказу, що сторінка користувача під іменем « [PERSON] » у соціальній мережі «Facebook» належить саме Відповідачу і саме він поширив інформацію про Позивача. З доданих до позовної заяви довідок з відомостями про власників веб сайтів або інформації про їх встановлення вбачається, що Відповідач не має жодного відношення до веб порталу [INFO]. Власниками веб-сайту є зовсім інші особи. З наведеного слідує, що [PERSON] не є належним Відповідачем, тому в задоволенні позовних вимог в частині спростування недостовірної інформації викладеної через соціальну мережу Facebook та на веб порталі [INFO] необхідно відмовити з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача. Щодо інтерв`ю Відповідача на відеохостингу You Tube, з контексту поширеної інформації вбачається, що поширена інформація про Позивача щодо скоєння ним корупційного правопорушення відповідає дійсності, оскільки останній внесений до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення. Так зі змісту розміщеної в Реєстрі інформації вбачається, що постановою Одеського апеляційного суду від 16.09.2020 року, Позивача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч.1, ч.2 ст.172-7 КУпАП кваліфіковані як порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів та накладено адміністративне стягнення в розмірі ста та двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Таким чином, твердження що Позивач притягнутий до відповідальності за корупційне правопорушення, відповідає дійсності. Як вбачається з реєстру судових рішень та сайту судової влади України в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа №522/16996/19 (кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №12019000000000372) по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України кваліфікованого як зловживання впливом, тобто прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або пропозиція чи обіцянка здійснити вплив за надання такої вигоди. Кваліфіковане Позивачу кримінальне правопорушення є тяжким злочином, тому ймовірність, що його затримували під час скоєння цього злочину, дуже вірогідна, тому теж є такою, що відповідає дійсності. Вся інша повідомлена Відповідачем інформація не містила безспірних тверджень про достовірні фактичні дані, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача, як особи, яка займає публічну посаду директора КУ «Одеський зоопарк». Відповідач не поширював інформацію про факт, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночним судженням відповідача. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] , до [PERSON] , про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону, є недоведеними, тому в їх задоволенні судом має бути відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 05.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2024 року визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні, [PERSON] був допитаний в якості свідка. Вказав, що з 2013 року працює директором комунальної установи «Одеський зоологічний парк» загальнодержавного значення. В 2011 року відповідач [PERSON] був звільнений з Одеського зоопарку. Відповідач здійснює наклеп на позивача, вказує що буде мститись за своє звільнення позивачу та «Одеському зоопарку». Такий наклеп негативно впливає на позивача [PERSON] , та як він є публічною особою. Крім того, такий наклеп негативно впливає на роботу установи де він працює. Російських загарбників позивач не кликав та має патріотичну позицію. Розмір моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача оцінив інтуїтивно. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав зазначених у ньому. [PERSON] вказав, що раніше притягувався до адміністративної відповідальності за діяння пов`язане з корупцією. Представник позивача, адвокат Бойко Н.І. додатково вказала, що до кримінальної відповідальності позивач [PERSON] не притягувався, ніколи не був затриманий правоохоронними органами. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували, щодо позову та просили в ньому відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідач, [PERSON] вказав, що дійсно працював в комунальній установі «Одеський зоологічний парк» загальнодержавного значення. Знає позивача, як директора такої установи та не має до нього неприязних відносин. [PERSON] висвітлює роботу зоопарку в мережі YouTube та вважає це своїм громадським обов`язком. Вважає директора зоопарку [PERSON] корупціонером, так як останнього рішенням суду визнано таким. Групу в соціальній мережі «Facebook» «Врятувати одеський зоопарк» не адмініструє, в цій соціальній мережі не коментує та не здійснює допис на сторінці позивача [PERSON] . Сторінка в соціальній мережі «Facebook» на ім`я [PERSON] належить не йому, хто публікує пости йому не відомо. Відповідач не має жодного відношення до користувача під іменем « [PERSON] » в соціальній мережі «Facebook». На відеохостингу YouTube дійсно давав інтерв`ю, поширював достовірну інформацію, та то були його оцінюючі судження. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень представника позивача. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно роздрукованого на паперовому носії зображення постів в соціальній мережі «Facebook» - на сторінці групи під назвою « [INFO] » в соціальній мережі Facebook, крім іншого користувачем під іменем « [PERSON] » опубліковані наступні пости: « [INFO]…» (а.с.20-25,28,29). Згідно роздрукованого на паперовому носії зображення постів на веб-порталі [INFO] - користувач під іменем « [PERSON] » опублікований наступний пост: «[INFO]» (а.с. 26). 22 липня 2020 року на відеохостингу YouTube на каналі «об`єктивні новини» опубліковано відеоролик під назвою «[INFO]» - на цьому відео відповідач [PERSON] розказує про « [INFO] ». Крім іншого, у цьому відеозаписі, відповідач вказує: «[INFO]» (відео переглянуто в судовому засіданні, а.с. 31,32). Згідно звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 17.04.2024 №116/2024-ЗВ проведеного дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів та адрес» - було проведено фіксацію і дослідження змісту веб сторінок за адресами у мережі Інтернет згідно додатку (а.с. 33-59). Згідно копії Довідки з відомостями про власника веб сайту або інформацією про його встановлення від 26.04.2024 №83/2024-Д проведеного дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів та адрес» - надано інформацію щодо доменного імені [INFO], яким адресується цей веб-сайт (а.с. 60-68). Згідно копії Довідки з відомостями про власника веб сайту або інформацією про його встановлення від 26.04.2024 №82/2024-Д проведеного дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів та адрес» - надано інформацію щодо доменного імені facеbook.com, яким адресується цей веб-сайт. Крім іншого зазначено: при цьому, на веб-сайті соціальної мережі «facеbook» ( [INFO] ) створено сторінку з назвою « [INFO] [INFO] , одним із адміністраторів/ модераторів якої є Facebook-користувач з іменем « [PERSON] », сторінка якого доступна за адресою у мережі Інтернет: [INFO] (а.с. 69-76). Згідно з інформації з Єдиного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення - [PERSON] , внесений до такого реєстру. Дата судового рішення 16.09.2020; справа №522/9886/20; притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1,2 ст. 172-7 КУпАП (а.с.117). В судовому засіданні встановлено, що з 2013 року, позивач - [PERSON] працює директором комунальної установи «Одеський зоологічний парк» загальнодержавного значення. Щодо інформації розміщеній у мережі Інтернет: соціальній мережі «Facеbook» та сайті: [INFO]. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17]. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Відповідно до частини одинадцятої статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники вебсайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних вебсайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини. Однак матеріали справи не містять доказів того, що вказала сторінка Facebook за посиланням [INFO] та коментарі на веб-порталі [INFO] належить саме - [PERSON]. У пункті 6.12 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі №905/902/20, зокрема, вказано, що: юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У постановах Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 910/15148/17 та від 19.07.2018 у справі № 910/5117/17 зазначено, що висновок про те, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під негативною інформацією, зокрема, можна вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка порушує право особи на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних, даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням [близький за змістом висновок викладений у низці постанов Верховного Суду, зокрема, й у постановах Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №903/927/19, від 21.01.2021 у справі №910/9397/18]. Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Разом з тим, при розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Такими чином, наявність спірної інформації, без встановлення її автора, не може вважатись поширенням відповідачем відомостей, які порочать честь, гідність та репутацію позивача. Суд прийшов до висновку, що позивачем не підтверджено належними, достовірними та достатніми доказами факту належності сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу та викладення постів, коментарів, дописів на веб-порталі [INFO] відповідачем, а також приналежності йому спірних дописів. За таких обставин в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Щодо інформації опублікованій у мережі Інтернет - відеохостингу YouTube. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що задекларовано ст.ст. 3, 28 Основного закону. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що поширена відповідачем інформація є негативною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судовим розглядом встановлено, що 22 липня 2020 року на відеохостингу YouTube на каналі «об`єктивні новини» опубліковано відеоролик під назвою «[INFO]» - на цьому відео відповідач [PERSON] розказує про «Одеський зоопарк». Крім іншого, у цьому відеозаписі, відповідач вказує: «[INFO]», таке відео стосуються безпосередньо позивача, про що свідчить наявність по змісту висловлювань прізвища позивача. Крім того, такий виступ (інтерв`ю) здійснює відповідач по справі [PERSON] , про що останній не заперечував в судовому засіданні. Правдивість поширеної відповідачем інформації останнім не доведено. Подання відповідачем інформації з Єдиного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, згідно якої [PERSON] , внесений до такого реєстру, за вчинене адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1, 2 ст. 172-7 КУпАП не підтверджує, що позивач здійснював крадіжку бюджетних коштів. Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження вищезазначеної інформації указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд визнає її як недостовірну, таку, що порушує особисті немайнові права позивача. Згідно із пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до абзацу другого п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Таким чином, через спосіб розповсюдження спростування повинно здійснюватися таким самим чином, як воно було здійснено. Право на свободу вираження поглядів, що включає свободу своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання в це органів державної влади не є безмежним та абсолютним, воно пов`язане із відповідальністю, може підлягати формальностям, умовам та обмеженням або санкціям і є необхідними в умовах демократичного суспільства (ст. 10 Конвенції). В якості гарантій такого права, державу в особі судової гілки влади наділено правом на втручання й обмеження права на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідей, шляхом здійснення своєї наглядової юрисдикції. Прим цьому така дискреційна юрисдикція національного суду буде вважатись правомірною за умови з`ясування того, чи були мотиви, наведені національними органами влади на виправдання втручання «обґрунтованими і достатніми» і чи був ужитий захід «пропорційним законним цілям». Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позивачем доведено, що інформація, яка поширена відповідачем, зокрема твердження: «[INFO]», висловлена у формі фактичних тверджень з негативним змістом, а відповідачем не доведено, що розповсюджена інформація відповідає дійсності, отже підлягає спростуванню. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про [PERSON] , та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2019 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання [PERSON] протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення на відеохостингу YouTube протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі, шляхом оголошення резолютивної частини рішення суду у цій справі. Що стосується вимоги позивача, про відшкодування моральної шкоди, яка завдана відповідачем, то слід вказати наступне. Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи, а на підставі статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню У відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ст. 16 Цивільного кодексу України визначає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктами 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5. Отже, судом встановлено, що позивачу діями відповідача завдано моральної шкоди, оскільки до відома необмеженого кола осіб розповсюджено недостовірну інформацію, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача в громадській думці. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають відшкодуванню частково в розмірі 3500 грн. з відповідача [PERSON] . Щодо судового збору. Відповідно доч.1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 4239,2 грн (а.с. 10,11). Позов [PERSON] задоволено частково, а тому з відповідача слід стягнути витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1295,98грн. (1211,2 грн за позовну заяву немайнового характеру + 84,78 грн (1211,2 грн*7%) часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди).

Outcome: partial