Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

До Солом`янського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор», в якому просить суд: - стягнути з Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» належні [PERSON] суми при звільненні з роботи в розмірі 219 552 грн 56 коп.; - стягнути з Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки в розмірі 180 308 грн 58 коп.; - стягнути з Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» на користь [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 803 грн 09 коп. В обгрунтування позову зазначено, що [PERSON] працював з 05.12.2005 на посаді заступника директора в Державному підприємстві - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор». Наказом в.о. директора Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» №72-К від 05.09.2022 був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, однак при звільненні з роботи Державне підприємство - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» не провело розрахунок із позивачем. Станом на момент подання позовної заяви заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати становить 219 552 грн 56 коп. (6 719 грн 50 коп. - заборгованість із виплати заробітної плати за серпень 2022 року та 212 833 грн 06 коп. - заборгованість із виплати заробітної плати за вересень 2022 року з урахуванням компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у сумі 209 820 грн 64 коп.). Окрім цього, оскільки відповідачем вчасно не проведено розрахунок із позивачем, останній просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 180 308 грн 58 коп. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.05.2023 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідач правом подати відзив на позовну заяву чи будь-які інші заяви з процесуальних питань не скористався. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, відповідно до копії наказу Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» від 05.09.2022 №72-К «Про звільнення [PERSON] » вбачається, що [PERSON] - заступника директора ДП «Укрдіпродор» звільнено 05.09.2022 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до статті 38 КЗпП України. Згідно з довідкою Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» від 01.03.2023 №73-04 вбачається, що заборгованість по заробітній платі становить: серпень 2022 року - 6 719,50 грн; вересень 2022 року - 2 394,87 грн, що загалом становить 9 114,37 грн. Нарахована компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 218 кал. днів складає 209 820,64 грн (заборгованість 166 807,41 грн). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. За змістом ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Разом із цим, роботодавець має заборгованість перед позивачем по заробітній платі і не здійснив виплату цієї заборгованості при звільненні позивача. Відтак, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 219 552,56 грн підлягають задоволенню. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Передбачений ч. 1 т. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток позивача судом розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. У абз 4 п.2 Розділу ІІ Постанови №100 вказано, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. У п.4 Розділу ІІІ Постанови №100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Відповідно до довідки Пенсійного фонду України форми ОК-7 від 17.05.2023 вбачається, що дохід позивача у липні 2022 року складав 12 525,37 грн, у серпні 2022 року - 15 367,65 грн, що загалом становить 27 893,02. У період липень-серпень 2022 нараховувалось 44 робочих дні. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 633,93 грн (27 893,02 грн/44 робочих дні). Так, з моменту звільнення позивача по день ухвалення рішення суду, але не більше ніж шість місяців, нараховується 130 робочих днів, що є часом затримки виплати розрахунку з боку відповідача. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить - 82 410,90 грн (633,93 грн х 130 робочих днів). При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на позиції Верховного Суду по застосуванню ст. 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Отже, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тому визначений у ст. 117 КЗпП України період, за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не зобов`язує суд визначати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах максимального розміру середнього заробітку (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців), а лише встановлює найвищу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути визначений у сумі меншій, ніж за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, яке передбачене ст. 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням всіх обставин справи суд вважає, що співмірною сумою відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 82 410,90 грн, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх стягненні. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВС №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 803,09 грн.

Outcome: partial