Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Керівник Фастівської окружної прокуратури Сенюк О. в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом, в якому просить суд конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області у [PERSON] 1/4 частки земельної ділянки із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» із кадастровим номером 3221482201:01:006:0002 площею 0,0493 га, розташована в селі Дзвінкове, Фастівського району, Київської області та стягнути з відповідача на їх користь судовий збір. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що громадянин російської федерації [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 7-589, виданого 10.08.2015 року, набув право власності на частки земельної ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» із кадастровим номером 3221482201:01:006:0002 площею 0,0493 га, яка знаходиться в с. Дзвінкове Фастівського району Київської області. 10.08.2015 року [PERSON] зареєстрував право власності на дану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом із цим, окружною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України. у зв`язку з перебуванням у приватній власності відповідача зазначеної вище земельної ділянки. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.09.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 37). В установлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження у справі (а.с. 46). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.01.2024 року задоволено клопотання керівника Фастівської окружної прокуратури про витребування доказів (а.с. 70-71). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.06.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] (а.с. 88-89). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.08.2024 року накладено арешт на належну на праві власності громадянину російської федерації [PERSON] частин земельної ділянки площею 0,0493 гектари, кадастровий номер 3221482201:01:006:0002, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства,реєстраційний номер об`єкта: 699777232214, розташовану за адресою: Київська область, Фастівський район, село Дзвінкове (а.с. 110-114). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.03.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Прокурор в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 61, 86). Представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в судове засіданні не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином (а.с. 57, 120, 134, 145, 157), причини неявки суду не відомі. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, але конверти повертаються з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 60, 84, 85, 119, 123, 137, 146, 156), та у порядку ч. 11 статті 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на сайті «Судової влади» (а.с. 48, 126, 153), правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася судом належним чином (а.с. 119а, 122, 136, 155), причини неявки суду не відомі. Інших заяв та клопотань до суду не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином російської федерації. За даними ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на підставі посвідки на постійне місце проживання серії [NUMBER] , виданої 20.02.2015 року, орган, що видав 8001. Відомості щодо належності відповідача до громадянства України, припинення громадянства України відсутні (а.с. 73). 10.08.2015 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 7-589, виданого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., громадянин російської федерації [PERSON] набув право власності на частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221482201:01:006:0002 площею 0,0493 га, розташованої в селі Дзвінкове, Фастівського району, Київської області, цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства». Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23549268 від 10.08.2015 року, [PERSON] (країна громадянства: російська федерація) зареєстрував право власності на дану частку земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначена обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 341939250 від 08.08.2023 року (а.с. 12-13). Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №20120231013-0006759844 від 13.10.2023 року, оціночна вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3221482201:01:006:0002 площею 0,0493 га становить 10 411,59 грн. (а.с. 43-45). Спірні правовідносини виникли у зв`язку з перебуванням у власності іноземного громадянина особливо цінних земель сільськогосподарського призначення, що охороняються державою. Інтереси держави в суді представляє прокурор на підставі положень ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зокрема, п. 76-77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Пунктом 80 постанови даної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. У зв`язку із вищезазначеним, в даному випадку представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль для захисту інтересів держави, яка полягає в тому, що [PERSON] порушив визначену ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужив її упродовж року після набуття права власності. На даний час він без перешкод використовує спірну земельну ділянку на території України. Щодо позовних вимог про конфіскації земельної ділянки. Згідно ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України). Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст.41 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексомУкраїни (далі - ЗК України). Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ч.ч.1, 2 ст.22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч.5 ст.22 ЗК України). За змістом ч.ч.3-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно п.е ст.140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до п.в ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Положеннями ч.ч.1, 2, 4 ст. 145 ЗК України визначено, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. На момент успадкування спірної земельної ділянки [PERSON] був громадянином російської федерації. Разом з тим, після набуття земельної ділянки у власність [PERSON] протягом року не відчужив земельну ділянку. Статтею 354 Цивільного кодексуУкраїни визначено, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду, як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення ЄС від 11.03.2003р. «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені права іноземців щодо спадкування земельних ділянок сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року. Захищаючи права іноземців на отримання земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність шляхом спадкування, українським законодавством встановлений річний термін на відчуження такої земельної ділянки. Отже, враховуючи, що відповідачем [PERSON] не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, така земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. У даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак, до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №513/444/15-ц від 23 січня 2018 року. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачу на праві власності належить частки спірної земельної ділянки, що підтверджується належними доказами, а тому конфіскації підлягає частки земельної ділянки кадастровий номер 3221482201:01:006:0002. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги керівника Керівника Фастівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про конфіскацію земельної ділянки є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати по сплаті судового збору на позивача.

Outcome: partial