Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Товарна Біржа «Дніпродзержинська», про визнання біржового договору купівлі-продажу частини житлового будинку дійсним. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 07.03.2000 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу за реєстровим № 066, на підставі якого ним була придбана квартири за адресою: [ADDRESS] . Даний договір був укладений на товарній біржі «Дніпродзержинська», місце знаходження якої було: [ADDRESS] та був зареєстрований Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації за записом в реєстровій книзі № 48 та реєстровим № 7958 від 14.06.2000 року. Правочин був належним чином виконаний усіма сторонами. Відповідачем по справі були звільнені всі приміщення та передані ключі від будинку. Після укладення та виконання всіх істотних умов договору, продавець [PERSON] знялась з реєстраційного обліку місця проживання, а саме: [ADDRESS] та зареєструвалася за адресою: [ADDRESS] . Придбаною частиною будинку він користувався протягом 24-х років, де постійно проживав разом зі своєю сім`єю, сплачував комунальні платежі та підтримував будинок у належному стані. 21 травня 2003 року ним за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Бузоверя С.А. за реєстровим № 952, бланк серія ВАК № 489124, отримана у власність друга частина житлового будинку за адресою : [ADDRESS] . Таким чином він став власником усього будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться. Позивач не був обізнаний, що правочин, у відповідності до ст. 47 ЦК (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню. Окрім того, на той момент, коли між ним та відповідачкою по справі був укладений договір купівлі-продажу частини будинку [ADDRESS] , діяв Закон України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, відповідно до якого правочини, зареєстровані на товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають, тому не було необхідності нотаріально посвідчувати договори купівлі-продажу майна, які були укладені на товарній біржі. Сама ж відповідач - [PERSON] ухилялася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, говорячи, що в неї на Товарній Біржі «Дніпродзержинська» працює знайома, яка оформить все у відповідності до законодавства. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 208/12717/24 було розподілено судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 08.11.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20.01.2025 року під час провдення підготовчого судового засідання встановлено, що спір між сторонами до судового розгляду не врегульований, підстав для залишення позовної заяви без розгляду або закриття провадження по справі немає, інших клопотань до суду не надійшло, тому суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість закриття підготовчеого провадження по справі та призначити справи до судового розгляду. 03.03.2025 року представником позивача - адвокатом Тютюнник О.В., яка діє в інтересах [PERSON] подано заяву, у якій вона просить справу розглядати за її відсутності та відсутності позивача по справі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Про винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлялася шляхом розміщення оголошення про виклик особи на сайт суду та направленням смс- повістки на номер телефону, зазначений у позовній заяві, оскільки місце її реєстрації знаходиться на окупованій території, на якій ведуться бойові дії та робота мережі об`єктів поштового зв`язку "Укрпошти", у зв`язку з введенням воєнного стану, ускладнена, а місце фактичного мешкання не відоме. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку «Укрпошта», в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.280,281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до договору купівлі - продажу нерухомого майна від 07.03.2000 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Дніпродзержинська» 07.03.2000 за № 066, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав 1/2 будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на придбаний будинок позивач зареєстрував у Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації за записом в реєстровій книзі № 48 та реєстровим № 7958 від 14.06.2000 року. В подальшому, 21 травня 2003 року на підставі договору дарування частини житлового будинку ВАК №489124, зареєстрованого в реєстрі за № 952 позивач придбав у [PERSON] другу частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 23.06.2003 року Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації були внесені реєстраційні зміни до технічного паспорту на зазначений житловий будинок, на підставі яких вбачається, що власником домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . На підставі Рішення Дніпродзержинської міської ради за №71-06/V позивачем оформлено право власності на земельну ділянку площею 0,0826 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210400000:02:023:0094, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №163576 від 24.04.2008 року. Нотаріальне засвідчення договору купівлі продажу частини будинку, який було укладено 07.03.2000 року на товарній біржі «Дніпродзержинська» та державна реєстрація прав власності на нерухоме майно не здійснювалася. На теперішній час нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу неможливо, оскільки відповідач не виходить на контакт з позивачем по справі, а останнє відоме місце проживання продавця є територія, на якій ведуться активні бойові дії, що позбавляє позивача можливості направити будь-якого листа відповідачу по справі задля урегулювання питання нотаріального посвідчення договору купілі-продажу частини житлового будинку, укладеного між сторонами 07.03.200 року на Товарній біржі «Дніпродзержинська». Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав і обов`язків. Відповідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні норма міститься і в ч.2 ст.220 ЦК України в редакції чинній на момент пред`явлення позову, відповідно до якої, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсними. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору від 07.03.2000 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Товарній біржі «Дніпродзержинська», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому, чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону Украхни «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2023 році. В Законі України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку, не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. Враховуючи вищевикладене вбачається, що сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконанні в повному обсязі, договір купівлі-продажу частини житлового будинку зареєстрований Товарною біржою «Дніпродзержинська», тому покупець, на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УСРР і ст. 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час набув право власності на спірну частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Встановити будь-який зв`язок з відповідачем по справі з метою врегулювання питання нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу на даний момент не представляється можливим, оскільки останнє відоме її місце проживання знаходиться на території, на якій ведуться активні бойові дії. Аналізуючи перелічені норми матеріального права, враховуючи наявні докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] дійсним є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ст. ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved