Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

В березні 2024р. позивач Київська міська рада в особі Керівника Солом`янської окружної прокуратури звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору (які були залучені судом до участі у справі): Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. (далі по тексту - третя особа 1), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. (далі по тексту - третя особа 2), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. (далі по тексту - третя особа 3), в якому просив суд: - визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , та складається з частини квартири [ADDRESS] , та яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , та складається з частини квартири [ADDRESS] , та передати цю квартиру у власність територіальної громади м. Києва в особі позивача (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 452589880000) (далі по тексту - вимога № 1); - витребувати від відповідача [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради 5/6 частин квартири [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 2); - визнати недійсним договір дарування 1/6 частини цієї квартири, укладений 12 вересня 2014р. між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , посвідчений третьою особою 1 за реєстровим № 1642 (далі по тексту - вимога № 3); - витребувати від відповідачки [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради 1/6 частину вище зазначеної квартири [ADDRESS] ); - стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури судові витрати (далі по тексту - вимога № 5). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Солом`янською окружною прокуратурою, виявлено факти незаконного відчуження об`єкту нерухомого майна - спірної квартири [ADDRESS] . Так, спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 жовтня 1993р. Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), [PERSON] (син). Після смерті [PERSON] , частка останньої була успадкована, та зареєстровано право власності за [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2004р. [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , спадщина після смерті яких, у встановлений законом строк ніким не була прийнята. Однак, як було встановлено прокуратурою, в ході досудового розслідування, третьою особою 1, 12 вересня 2014р. було зареєстровано право власності на 1/6 частину спірної квартири за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 452589880000), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2с-3296 від 24 грудня 2004р. У той же день, третьою особою 1 було посвідчено та зареєстровано договір дарування 1/6 частини спірної квартири, за реєстровим № 1642, за яким [PERSON] подарував вказану частину квартири відповідачці [PERSON] . Також, було встановлено, що 08 вересня 2021р. до третьої особи 2 надійшла заява щодо реєстрації права власності на 5/6 частини спірної квартири за [PERSON] , на підставі договору дарування від 07 липня 2009р. за реєстровим № 1035, укладеного між [PERSON] , [PERSON] (дарувальники) та [PERSON] (обдарований), посвідченого приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Тактаровим В.Б. Рішенням третьої особи 2 від 13 вересня 2021р. було зупинено розгляд вказаної заяви через наявність обтяження на вчинення дій, відповідно до заяви відповідачки [PERSON] від 17 вересня 2018р. № 30153070. 18 жовтня 2021р. відповідачкою було подано третій особі 2 заяву № 48470500, про відкликання заяви про реєстрацію обтяження на вчинення дій від 17 вересня 2018р. за № 30153070. Рішенням третьої особи 2, від 20 жовтня 2021р. відмовлено у державній реєстрації прав на 5/6 частин квартири за [PERSON] , через неналежний тип заяви про відкликання заяви від 18 жовтня 2021р. № 48470500. При повторному зверненні [PERSON] до третьої особи 2, останньою, на підставі рішення про державну реєстрацію від 22 жовтня 2021р. індексний номер 61079933, проведено 22 жовтня 2021р. реєстрацію права приватної власності на 5/6 частини спірної квартири за [PERSON] , на підставі договору дарування від 07 липня 2009р., за реєстровим № 1035. Також, 08 вересня 2021р. третьою особою 2, було вчинено виконавчий напис, у зв`язку з невиконанням умов договору позики від 27 серпня 2021р. за реєстровим № 708, укладеного між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (строк платежу за яким настав 02 вересня 2021р.), сума заборгованості складає 201700,0 грн. На підставі вказаного виконавчого напису від 08 вересня 2021р. та за заявою [PERSON] від 09 вересня 2021р. приватним виконавцем Ліліцьким Р.В. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] від 13 вересня 2021р., яке закрито 09 листопада 2021р. через повернення виконавчого документу стягувачу, внаслідок його відкликання. 16 листопада 2021р. приватним виконавцем Єфіменко Д.О. повторно, на підставі вище вказаного виконавчого напису, було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] та накладено арешт на майно. У подальшому, зазначене майно було передано на реалізацію до ДП «Сетам» та внесено до системи електронних торгів арештованим майном, лот № 504265. 06 січня 2022р., за результатами електронних торгів ДП «Сетам» частину спірної квартири (5/6 частин) було продано та переможцем визначено відповідача [PERSON] . На підставі акту про проведення електронних торгів (аукціон) за лотом № 504265 приватного виконавця Єфіменка Д.О. від 13 січня 2022р. та заяви відповідача [PERSON] від 11 травня 2022р., третьою особою 3, 11 травня 2022р. видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціону) № [NUMBER] на 5/6 частин спірної квартири [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 5/6 частин спірної квартири зареєстровано 11 травня 2022р. за відповідачем [PERSON] . Разом з тим, у рамках кримінального провадження № 12021100090003481 від 09 грудня 2021р., спірну квартиру [ADDRESS] було визнано речовим доказом та на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19 січня 2022р. по справі № 760/108/22, накладено арешт на цю квартиру, та в подальшому зареєстроване обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 63238210 від 03 лютого 2022р.). За життя спадкодавець [PERSON] , з 10 січня 2009р. проживав та був зареєстрований у [INFO], за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Спадкового реєстру, за життя [PERSON] залишив заповіт на користь [PERSON] (з якою перебував у фактичних шлюбних стосунках), але ні [PERSON] (спадкоємиця за заповітом), ні [PERSON] (син, спадкоємиць за законом) заяви про прийняття спадщини, в установленому законом порядку, не подавали. Після смерті [PERSON] , його поховання було здійснено за державний кошт. За життя [PERSON] був зареєстрований за адресою спірної квартири, з 30 листопада 1984р. та до зняття з реєстрації 20 квітня 2021р., у зв`язку зі смертю. Відповідно до інформації Спадкового реєстру, від імені [PERSON] заповіти не посвідчувались. За інформацією Солом`янського відділу актів реєстрації цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24 грудня 2021р. перевіркою Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо [PERSON] не виявлено наявності актових записів про реєстрацію народження дітей, шлюбу, розірвання шлюбу, зміну імені. При цьому, відповідно до Спадкового реєстру після смерті [PERSON] , [INFO] було відкрито спадкову справу № 832/2021 на підставі заяви відповідачки [PERSON] . Постановою Першої київської державної нотаріальної контори від 31 серпня 2021р. було відмовлено відповідачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з ненаданням рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, згідно ст. 1264 ЦК України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2022р. по цивільній справі № 761/30080/21, було задоволено позовну заяву [PERSON] та встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період з 12 грудня 2014р. до часу смерті останнього - [INFO] , а також визнано за [PERSON] право власності на 5/6 частин спірної квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023р. по цивільній справі № 761/30080/21, було задоволено апеляційну скаргу Київської міської ради, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення - залишити позов без задоволення. На думку позивача, враховуючи те, що після смерті [PERSON] та [PERSON] ніхто спадщину не прийняв, а тому спірна квартира, в силу вимог закону має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади м. Києва. Сторона позивача вважає, що договір дарування 1/6 частини спірної квартири, слід визнати недійсним, на підставі положень ст. ст. 203, 215, 231, 717 ЦК України, оскільки на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні № 1202110009003481 від 09 грудня 2021р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння невстановленими особами майном померлих громадян [PERSON] та [PERSON] , окружній прокуратурі стало відомо про кримінальне провадження № 12014100050009301 від 21 жовтня 2014р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, за фактом незаконного позбавлення волі [PERSON] . Провадження було зареєстровано на підставі заяви [PERSON] від 21 жовтня 2014р., який повідомив, що з серпня 2014р. його син - [PERSON] на зв`язок з рідними не виходить, за місцем проживання в спірній квартирі відсутній, його місцезнаходження невідоме. Під час допиту, [PERSON] повідомив, що мало місце його викрадення, та договір дарування частини квартири відбувся, внаслідок застосування до нього фізичної сили та психічного тиску, проти його волі, з обдарованою (відповідачкою) познайомився за кілька днів до підписання договору дарування, ключі від квартири їй не передавав, засобів зв`язку з нею не мав, спільного господарства з [PERSON] не вів, сімейних відносин не мав. Позивач звертав увагу суду, що з пояснень та показань свідка [PERSON] від 20, 21 жовтня 2014р. вбачається, що з березня 2000р. вона проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] , який заповів їй частину спірної квартири. [PERSON] проживав у [ADDRESS]. На прохання [PERSON] вона періодично відвідувала спірну квартиру. У серпні 2014р. вона сплатила заборгованість за житлово-комунальні послуги по квартирі на суму 17200,0 грн. Після цього на її мобільний телефон стали приходити смс-повідомлення з незнайомих номерів, зміст яких зводився до того, щоб вона відмовилась від частини спірної квартири, яку їй заповів [PERSON] , у зв`язку з цим [PERSON] заяву про прийняття спадщина за заповітом [PERSON] не подавала. Також сторона позивача вважає, що в силу положень ст. ст. 330, 387, 388, 400 ЦК України від відповідачів слід витребувати 5/6 частин, і відповідно 1/6 частину спірної квартири, при цьому сторона позивача посилалась, що відповідно до висновку експертів від 30 травня 2023р. № 16832/16833/23-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 12021100090003481, що підписи [PERSON] та [PERSON] на копії договору дарування 5/6 частин квартири від 07 липня 2009р. за реєстровим № 1035, посвідченого приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Тактаровим В.Б., не відповідають підписам вказаних осіб, а також на думку сторони позивача, зазначений договір дарування від 07 липня 2009р. не був у встановленому законом порядку, нотаріально посвідчений, а тому вказаний правочин є нікчемним. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024р. було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу в підготовче засідання та залучено до участі у справі, в якості третіх осіб: приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Рогача В.В., [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 03 лютого 2025р. на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача Київської міської ради (а.с. 9-17 т. 3). Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов та просила суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та його представник [PERSON] , треті особи 1-3, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судові засідання не з`явилися, поважності причин неявки не повідомили, окрім третьої особи [PERSON] , яка клопотала про розгляд справи у її відсутність, у встановлений судом строк, відповідачі відзив на позов не подавали, як і не було подано пояснення на позов третіми особами 1-3. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 жовтня 1993р. Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, на підставі розпорядження № 4410 від 16 жовтня 1993р., квартира [ADDRESS] , загальною площею 78,5 кв.м., належала на праві спільної часткової власності: [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), [PERSON] (син) (а.с. 38 т. 1). [INFO] [PERSON] померла. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 24 грудня 2004р., виданих державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В., належна спадкодавцю [PERSON] , 1/3 частина спірної квартири, була успадкована її чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] , частка кожного зі спадкоємців склала по 1/6 частині спірної квартири (а.с.39, зворот. т. 1). 12 вересня 2014р., відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, третьою особою 1 ( [PERSON] ) було зареєстровано право власності на 1/6 частину спірної квартири за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 452589880000), на підставі вище зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом. 12 вересня 2014р. третьою особою 1 ( [PERSON] ) було посвідчено та зареєстровано договір дарування 1/6 частини спірної квартири за реєстровим № 1642, відповідно до якого [PERSON] подарував вказану частину квартири відповідачці [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15767310 від 12 вересня 2014р.) (а.с. 91 т. 1). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 41 т.1), а [INFO] помер [PERSON] (а.с. 42 т. 1). Також, судом встановлено, що 08 вересня 2021р. до третьої особи 2 ( [PERSON] ) була подана заява [PERSON] , щодо реєстрації за ним права власності на 5/6 частини спірної квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 07 липня 2009р., посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тактаровим В.Б., в м. Донецьку, за реєстровим № 1035 (а.с. 123 т. 1), відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] подарували останньому належну їм на праві спільної часткової власності 5/6 частин спірної квартири. Крім того, 08 вересня 2021р. третьою особою 2 ( [PERSON] ) було вчинено виконавчий напис, у зв`язку з невиконанням умов договору позики від 27 серпня 2021р. за реєстровим № 708, укладеного між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), строк платежу за яким настав 02 вересня 2021р. На підставі вказаного виконавчого напису від 08 вересня 2021р та за заявою [PERSON] від 09 вересня 2021р. приватним виконавцем Ліліцьким Р.В. було відкрито 13 вересня 2021р. виконавче провадження № [NUMBER], яке було закрито 09 листопада 2021р. через повернення виконавчого документу стягувачу внаслідок його відкликання. Рішенням третьої особи 2 ( [PERSON] ) від 13 вересня 2021р. було зупинено розгляд вказаної заяви через наявність обтяження на вчинення дій, відповідно до заяви [PERSON] від 17 вересня 2018р. № 30153070 (а.с. 126 т. 1). 18 жовтня 2021р. до третьої особи 2 ( [PERSON] ) надійшла заява № 48470500 від імені відповідачки [PERSON] про відкликання заяви про реєстрацію обтяження на вчинення дій від 17 вересня 2018р. № 30153070. Рішенням третьої особи 2 ( [PERSON] ) від 20 жовтня 2021р. було відмовлено [PERSON] у державній реєстрації прав на 5/6 частин спірної квартири, через неналежний тип заяви про відкликання заяви від 18 жовтня 2021 № 48470500 (а.с. 130 т. 1). 22 жовтня 2021р. [PERSON] повторно звернувся до третьої особи 2 ( [PERSON] ) про державну реєстрацію права власності на 5/6 частин спірної квартири, і того ж дня третьою особою 2 ( [PERSON] ) було проведено реєстрацію права приватної власності на 5/6 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] , на підставі договору дарування від 07 липня 2009р. за реєстровим №1035. З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2021р. приватним виконавцем Єфіменко Д.О. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER], з примусового виконання вище зазначеного виконавчого напису від 08 вересня 2021р. та накладено приватним виконавцем арешт на майно боржника. У подальшому, 5/6 частин спірної квартири, як майно боржника [PERSON] було передано на реалізацію до ДП «СЕТАМ» та внесено до системи електронних торгів арештованим майном, лот № 504265. 06 січня 2022р. за результатами електронних торгів ДП «СЕТАМ», 5/6 частин спірної квартири були продані та переможцем торгів визначено відповідача [PERSON] - протокол проведення електронних торгів № 565607 від 06 січня 2022р. (а.с. 137-154 т. 1). 11 травня 2022р. третьою особою 3 ( [PERSON] ), на підставі акту про проведення електронних торгів (аукціон) за лотом № 504265, складеного приватним виконавцем Єфіменко Д.О. від 13 січня 2022р. та заяви відповідача [PERSON] від 11 травня 2022р., було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціону) № [NUMBER] на 5/6 частин квартири [ADDRESS] , і того ж дня, відповідачем було зареєстровано право власності на 5/6 частин спірної квартири (рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень, індексний номер 63668251 від 11 травня 2022р.). Звертаючись до суду, з вказаним позовом, позивач наголошував, що згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021100090003481 від 09 грудня 2021р., встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи майном померлих громадян [PERSON] та [PERSON] . Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачені загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створю юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За змістом ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. При цьому, згідно правових позицій Верховного Суду, наведених в постановах від 16 травня 2019р. по справі № 442/158/18, від 29 липня 2021р. по справі № 907/113/18, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 231 ЦК України позивач має довести: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Так, в ході здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12014100050009301 від 21 жовтня 2014р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, за фактом незаконного позбавлення волі [PERSON] , останній під час допиту його 06 березня 2015р., в якості потерпілого повідомляв, що у спірній квартирі [ADDRESS] він проживав один. З приводу свого викрадення та подальшого незаконного утримання [PERSON] повідомив, що 24 серпня 2014р. він познайомився з [PERSON] та чоловіком на ім`я « [PERSON] », які запропонували йому відсвяткувати «День Незалежності України». У подальшому, вказані особи посадили його в автомобіль чорного кольору марки «Volkswagen Passat», за кермом якого була [PERSON] (дружина [PERSON] ), зав`язали очі чорною ганчіркою та відвезли у [ADDRESS] , де утримували проти його волі в темній кімнаті, зачиненій на ключ. [PERSON] усю ніч бив його, а 25 серпня 2014р. вказані особи повезли його додому на [ADDRESS] , де [PERSON] бив його, забрав документи та ключі від квартири, а потім вивезли із квартири всі речі, які завантажили у два вантажних автомобіля. Після цього, [PERSON] та « [PERSON] » відвезли його назад у с. Гора, де він продовжував проживати поза своєю волею. У подальшому, 04 вересня 2014р. [PERSON] та [PERSON] (батько [PERSON] ) відвезли його до перукарні в районі станції метро «Позняки», де його підстригли, потім зробили фото та поїхали до паспортного столу Шевченківського району м. Києва, щоб переклеїти фотографію в паспорті, після чого повернулись у с. Гора. Крім того, 12 вересня 2014р. [PERSON] та [PERSON] , застосовуючи фізичну силу, повезли його до приватного нотаріуса Рогача В.В. на вул. Червоноткацьку у м. Києві. В офісі нотаріуса [PERSON] та [PERSON] викручували йому пальці та змусили підписати договір дарування 1/6 частини квартири [ADDRESS] , за яким він подарував вказану частину квартири [PERSON] . При цьому, саму [PERSON] він вперше побачив 04 вересня 2014р. біля офісу приватного нотаріуса Рогача В.В. Після підписання вказаного договору його відвезли в с. Гора, а 19 вересня 2014р. його проти волі перевезли на [ADDRESS] , де насильно утримували до 06 листопада 2014р. Протягом всього часу розгулу справи в суді, стороною відповідача [PERSON] не були спростовані покази померлого [PERSON] надані ним, в якості потерпілого, під час здійснення досудового розслідування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що померлий [PERSON] , з урахуванням наданих ним показів, в якості потерпілого зазначав, про факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного та психологічного тиску з боку іншої сторони, і вчинення, у зв`язку з цим договору дарування 1/6 частини спірної квартири від 12 вересня 2014р. на користь відповідачки [PERSON] проти своєї справжньої волі, а тому суд вважає, що зазначений договір дарування (вимога № 3) слід визнати недійсним. Положеннями ч. 2, 3 ст. 719 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на 07 липня 2009р.), визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на 07 липня 2009р.) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Відповідно до висновку експертів від 30 травня 2023р. № 16832/16833/23-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 12021100090003481, встановлено, що підписи [PERSON] та [PERSON] на копії договору дарування 5/6 частин квартири від 07 липня 2009р. за реєстровим № 1035, посвідченого приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Тактаровим В.Б., не відповідають підписам вказаних осіб - [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача звертала увагу суду, що орган досудового розслідування клопотав про призначення судової почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 12021100090003481 на копії договору дарування 5/6 частин квартири від 07 липня 2009р. за реєстровим № 1035, посвідченого приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Тактаровим В.Б., оскільки згідно з інформацією Міністерства юстиції України, приватна нотаріальна діяльність [PERSON] була зареєстрована Управлінням юстиції в Донецькій області 29 травня 2001р. по Донецькому міському нотаріальному округу та видане реєстраційне посвідчення № 203; на підставі наказу Міністерства юстиції України від 24 червня 2016р. № 1775/5 свідоцтво про право на зайняття нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Тактарова В.Б. - анульоване, наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02 серпня 2016р. № 302/2 діяльність нотаріуса - припинена з 02 серпня 2016р., при цьому згідно листа Донецького обласного державного нотаріального архіву від 21 лютого 2023р. № 44/01-12 архів зазначеного нотаріуса на зберігання не передавався. Крім того, представник позивача наголошувала, що відповідно до листів [INFO], за адресою: [ADDRESS] [PERSON]., як народний артист України, проживав постійно в пансіонаті з січня 2009р. до дати своєї смерті - [INFO] , станом на 07 липня 2009р. не виїжджав до м. Донецька. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019р. у справі № 916/3156/17, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За змістом ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, що обдарований [PERSON] прийняв в дар від [PERSON] , [PERSON] 5/6 частин спірної квартири чи всю квартиру, за договором дарування від 07 липня 2009р., оскільки за змістом п. 1.1. договору дарування від 07 липня 2009р. дарувальники ( [PERSON] , [PERSON] ) подарували, а обдарований ( [PERSON] ) прийняв з подякою у дар трикімнатну квартиру, загальною площею 78,5 кв.м., у тому числі житловою - 50,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] - предмет договору. В свою чергу, п. 1.2 цього договору дарування передбачає, що предмет договору складається, з 5/6 частин спірної квартири, а п. 1.3. передбачає, що [PERSON] отримав ключі від цієї квартири, однак акт прийому - передачі відсутній. При цьому, як вбачається, з листа відповіді Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 23 грудня 2024р. за № 058/02/4408, [PERSON] ніколи не укладав договорів на утримання будинку та прибудинкової території, надання/постачання житлово-комунальних послуг (водопостачання/водовідведення, централізованого опалення тощо) по спірній квартирі (а.с. 213 т.2). Таким чином, суд вважає договір дарування від 07 липня 2009р, в силу вимог закону ( ст. ст. 717, 719, 722 ЦК України) є нікчемним. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Оскільки нікчемність правочину має абсолютний ефект і діє щодо всіх, то розумна і обачна особа внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидної підстави для кваліфікації відповідного правочину як нікчемного. Норма, яка містить підстави нікчемності (темпоральна і сутнісна складова) має бути чинною на момент вчинення правочину (ухвала Верховного Суду від 19 жовтня 2022р. у справі № 757/23249/17-ц). Положеннями статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. При вирішенні даної справи суд враховує те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Крім того, згідно з ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З матеріалів справи вбачається, що, у рамках кримінального провадження № 12021100090003481 від 09 грудня 2021р., спірна квартира [ADDRESS] було визнано речовим доказом та на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19 січня 2022р. накладено арешт. Державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Подай С.П було зареєстровано вказане обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 63238210 від 03 лютого 2022р.). Проте, незважаючи на чинний арешт, 11 травня 2022р. відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціону) № [NUMBER] та зареєстровано право власності за ним на 5/6 частин квартири [ADDRESS] . Таким чином, 06 січня 2022р. відповідач [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023р. по справі № 233/4365/18 - набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу) 5/6 частин спірної квартири - протокол проведення електронних торгів № 565607 від 06 січня 2022р. (а.с. 137-154 т. 1), придбавав цю частину спірної квартири, у [PERSON] , який не був законним власником 5/6 частин спірної квартири, яка є предметом електронних торгів, оскільки договір дарування від 07 липня 2009р. на користь останнього є нікчемним. Тобто, з точки зору права, договір є такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені (постанова Верховного Суду від 15 березня 2018р. по справі № 616/137/16-ц). Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Після смерті, [INFO] . [PERSON] залишилася спадщина у вигляді частини спірної квартири. Таким чином, відкрилась спадщина. Відповідно до Спадкового реєстру, за життя [PERSON] залишив заповіт на користь [PERSON] (з якою перебував у фактичних шлюбних стосунках), але судом не встановлено, що [PERSON] (спадкоємиць за заповітом), чи син спадкодавця - [PERSON] (спадкоємиць першої черги за законом) подавали, у встановленому законом порядку заяви про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] . Судом не встановлено, що після смерті [PERSON] мало місце відкриття спадкової справи. Судом встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] , згідно відомостей зі Спадкового реєстру, було відкрито спадкову справу № 832/2021, на підставі заяви відповідачки [PERSON] від 03 червня 2021р. Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 31 серпня 2021р. було відмовлено відповідачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з ненаданням рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини зі спадкодавцем [PERSON] , згідно ст. 1264 ЦК України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2022р. по цивільній справі № 761/30080/21, було задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , в період з квітня 2014р. по день смерті останнього; визнання права власності на 5/6 частин квартири, в порядку спадкування за законом, як спадкоємцю четвертої черги, та встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період часу з 12 грудня 2014р. до дня смерті останнього - [INFO] , а також визнано за [PERSON] право власності на 5/6 частин спірної квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023р. по цивільній справі № 761/30080/21, було задоволено апеляційну скаргу Київської міської ради, рішення суду першої інстанції від 01 вересня 2022р. скасовано та у задоволенні позову відмовлено. В касаційному порядку, зазначена постанова суду апеляційної інстанції не оскаржувалась. Згідно зі ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст. ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Зі змісту вказаних норм вбачається, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. З метою захисту цього законного інтересу згідно з ч. 5 ст.1277 ЦК України та ст. 1283 ЦК України передбачено, що спадщина, неприйнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Охорона спадкового майна здійснюється в інтересах територіальної громади з метою збереження його. Отже, вказаний охоронюваний законом інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є об`єктом судового захисту. Відповідно до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Вирішуючи спір про визнання спадщини відумерлою (вимога № 1), суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вищезазначеними договорами дарування (від 07 липня 2009р., від 12 вересня 2014р.) беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини, це правило також поширюється і на відносини щодо відумерлої спадщини. З огляду на викладене та враховуючи наявність спору між сторонами у справі, вимога про визнання спадщини відумерлою підлягає розгляду у позовному провадженні. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 658 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового відчуження, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсних власників. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) територіальної громади міста Києва - єдиного можливого власника, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Враховуючи викладене, суд вважає, що після смерті [PERSON] та [PERSON] ніхто спадщину не прийняв, належні їм частки нерухомого майна (по частині спірної квартири), за адресою: [ADDRESS] , згідно ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України, мають бути визнані відумерлою спадщиною і передані у власність територіальної громади м. Києва, оскільки спірна квартира незаконно зареєстрована на праві власності за відповідачами по справі. Вказані відомості стали відомі місцевій прокуратурі під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному проваджені за фактом шахрайського заволодіння спірною квартирою. Тобто, про незаконну реєстрацію права власності на спірну квартиру окружній прокуратурі стало відомо під час досудового розслідування кримінального провадження. Відповідно до ст. 1311 Конституції України, представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до Статуту територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002р. № 371/1805, Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади м. Києва. У зв`язку з цим, незаконне вибуття спірної квартири із власності єдиного можливого власника, порушує майнові права територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади м. Києва. Незаконне вибуття поза волею власника спірної квартири порушує майнові інтереси держави в особі Київської міської ради, яка в даному випадку незаконно позбавлена можливості розпоряджатись та здійснювати державний контроль за використанням вказаного об`єкта нерухомості. Пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України щодо майна, яке було відчужене до останнього його набувача, забезпечує можливість захисту порушених прав особи, яка вважає себе власником такого майна. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019р., у справі № 48/340, від 12 березня 2019р. у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Однак, у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2020р., у справі № 372/266/15-ц та від 14 листопада 2018р. у справі № 183/1617/16 (пункт 94), власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право. Таким чином, суд, з урахуванням положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, вище зазначених правових позицій Верховного Суду, приходить до висновку, що вимоги позивача № 2 і № 4 підлягають задоволенню. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі 9826,5 грн.; з відповідача [PERSON] на користь Київської міської прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 46994,0 грн.

Outcome: approved