Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Департаменту надання адміністративних послуг (Київської міської державної адміністрації, в якому просить суд: визнати позивача таким, що має право на користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] ; визнати позивача таким, що має право бути задекларованим/зареєстрованим у трикімнатній квартирі [ADDRESS] ; зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію відновити декларування /реєстрацію позивача за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації внести у реєстр речових прав на нерухоме майно позивача, як такого, що має право на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що з 12 серпня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей. 17 січня 2023 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] був розірваний, визначено місце проживання дітей разом з матір`ю в селі Холмок Ужгородського району Закарпатської області. У провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, провадження в якому зупинено у зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України та безпосередньо залучення до виконання завдань в складі військової частини, яка переведена на воєнний стан. Позивач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , в якій постійно проживав. Не дивлячись на те, що позивач безпосередньо виконує завдання в складі військові частини, яка переведена на воєнний стан та здійснює дії по захисту України від військової агресії держави -окупанта у Донецькій та Луганській областях, відповідач [PERSON] , разом з уповноваженими органами державної реєстрації місця проживання фізичних осіб, які діяли незаконно з перевищенням своїх повноважень та в порушення норм чинного законодавства, без його згоди та повідомлення, зняли позивача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, не дивлячись на його статус військовослужбовця. До цього часу позивач продовжував проживати у цій квартирі, оскільки іншого житла не має , постійно сплачував комунальні послуги та утримував квартиру в належному стані за свої власні кошти, але черездодаток "Дія" дізнався, що був знятий із задекларованого /зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Також позивач зазначає, що є діючим військовослужбовцем Збройних сил України, а отже при зміні місця реєстрації, відповідно до діючих норм закону, зняття військовослужбовця (військовозобов`язаного) без дозволу ТЦК та СП заборонено, а на нього покладено обов`язок повідомляти про цей факт ТЦК та СП та у визначений законом строк зареєструвати нове місце реєстрації, яке на даний час відсуне. Проте у зв`язку з неповідомленням позивача про його зняття з реєстрації у нього виникло багато незручностей та проблем на службі через ці незаконні дії відповідачів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року відкрито провадження розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 17.04.2024 року, до суду надійшов відзив представника Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації, в якому зазначено, що відповідач заперечує щодо позовних вимог з підстав дотримання законодавства при знятті з реєстрації позивача, просить позовні вимоги залишити без задоволення. 29.04.2024 року, до суду надійшов відзив представника Департаменту (Центру) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому зазначено, що відповідач просить взяти до уваги те, що Департамент (Центр) надання адміністративних послуг, як суб`єкт владних повноважень, здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про адміністративні послуги виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) затвердженого рішенням Київської міської ради від 02.04.2015 №318/1183, інших законів та нормативно-правових актів у сфері надання адміністративних послуг. Відповідно до Положення про Департамент (Центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) , Департамент (Центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради утворений з метою забезпечення надання адміністративних послуг у тому числі шляхом його взаємодії із суб`єктами надання адміністративних послуг. Отже, Департамент (Центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) не являється органом реєстрації, що здійснює місце проживання/перебування фізичних осіб на території міста Києва. При задоволенні позовних вимог, результат не матиме наслідків, оскільки у Дерпатамента (Центру) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації відсутні повноваження щодо відновлення порушених прав, а тому він не може виступати в якості відповідача в даному позовному провадженні. Крім того, позивач у прохальній частині позовної заяви просить суд зобов`язати вчинити певні дії Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністртації), який відповідно до Положення про Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 02.03.2023 №6021/6062 є окремою юридичною особою. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року зактрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, 31.03.2025 року, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача - Департаменту (Центру) надання адміністративних послуг (Київської міської державної адміністрації) в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача - Дніпровської районної у місті Києві Державної адміністрації, в судове засідання не з`явився про розгляд справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків: Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , 12 серпня 2011 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у Оболонському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 3141101013 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 22.05.2014 року, серія та номер 1860 посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. Відповідно до інформації про задеклароване /зареєстроване місце проживання № 93931877 від 31.05.2023 р., [PERSON] з 27.11.2018 року був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Як зазначив позивач у своєму позові, що було підтверджено відповідачем - Дніпровською районною державною адміністрацією у відзиві, 05.06.2023 року відповідач [PERSON] , через свого представника - [PERSON] звернулась із заявою № 007527771 про зняття позивача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , на підставі якої позивача було знято з реєстрації за вказаною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». За приписами ч. 2 ст. 4 цього Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі по тексту рішення - Порядок). Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Разом з тим, відповідно до пп.5 п.50 Порядку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Згідно п.57 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою про зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) особа подає: паспортний документ (у разі особистого звернення); свідоцтво про народження (у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дітей віком до 14 років); документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору; військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, прийняте відповідним територіальним органом ДМС, або рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, прийняте відповідною закордонною дипломатичною установою України, у разі зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання особи у зв`язку з оформленням їй документів для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном. Пунктом 61 Порядку вказується, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи. Доводи позивача про позбавлення його діями відповідачів права користування та проживання у квартирі є безпідставними та спростовуються ч. 3 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», згідно з якою декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації щодо зняття з зареєстрованого обліку місця проживання позивача, тому позов в частині вимог задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимого до Департаменту (Центру) надання адміністративних послуг, суд виходить з наступного: Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 32 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою (частина друга статті 118 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Судом встановлено, що Департамент (Центр) надання адміністративних послуг, як суб`єкт владних повноважень, здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про адміністративні послуги виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) затвердженого рішенням Київської міської ради від 02.04.2015 №318/1183, інших законів та нормативно-правових актів у сфері надання адміністративних послуг. Відповідно до Положення про Департамент (Центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департамент (Центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради утворений з метою забезпечення надання адміністративних послуг у тому числі шляхом його взаємодії із суб`єктами надання адміністративних послуг. Отже, Департамент (Центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) не являється органом реєстрації, що здійснює реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб на території міста Києва, а тому є неналежним відповідачем у даному позові. Виходячи з наведеного вбачається, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору, відповідно до норм є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Виходячи з того, що Департамент (Центр) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) не є органом реєстрації, що здійснює місце проживання/перебування фізичних осіб на території міста Києва, а тому є неналежним відповідачем позовні вимоги до даного відповідача суд залишає без задоволення. У спірних правовідносинах права відповідача [PERSON] як власника спірного житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Разом з тим, згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кожексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачем заявлена вимога в якій він просить визнати його таким, що має право на користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] , втім жодних доказів того, що відповідач оспорює чи не визнає такого права позивача суду не надав, від так дана позовна вимога повинна бути залишена без задоволення. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України . Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed