Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернулася\~ до\~ Ужгородського міськрайонного суду\~\~ з позовною заявою до Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~ «УКР КРЕДИТ\~ФІНАНС», третя особа без самостійних вимог: Приватний виконавець\~виконавчого округу\~Закарпатської області\~Лукеча Олександр Васильович\~про визнання\~ виконавчого напису\~таким,\~що не\~підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Мотивуючи позовні вимоги представник позивача вказує на те, що 10.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, вчинено виконавчий напис за №10221 про звернення стягнення з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором №0536-2543 від 12.11.2020 року у розмірі: 10542,00 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». Вказує, що Приватний нотаріус, мотивував виконавчий напис тим, що [PERSON] є боржником за кредитним договором № 0536-2543 від 12.11.2020 укладеним із ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». Представник позивача вважає виконавчий напис незаконним, безпідставним та таким, що не підлягає виконанню. Представник позивача вважає, що зазначений виконавчий напис суперечить вимогам чинного законодавства України. Представник позивача вважає, що виконавчий напис №10221 від 10.06.2021 року вчинений нотаріусом з численними порушеннями вимог чинного законодавства, а тому вважає, що він не підлягає виконанню. Зазначає, що на підставі спірного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукеча Олександром Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66803830 від 14.09.2021. \~ \~ \~ \~Вказує на те, що станом на 10.06.2021 року чинна редакція Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року не дозволяла вчинення виконавчих написів на кредитних договорах. \~ \~ \~ \~Перелік документів,\~за\~якими\~стягнення заборгованості\~провадиться\~у\~безпірному \~порядку\~на\~ підставі виконавчих\~написів\~нотаріусів\~затверджений постановою\~КМУ\~від\~29.06.1999\~р.\~№\~1172. Зміни до зазначеного переліку документів, що уможливлювали б стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса за кредитним договором, були внесені\~Постановою КМ України від 26.11.2014 № 662, коли перелік було доповнено розділом 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», згідно із яким за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису подаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. \~ \~ \~ \~Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів по кредитних договорах в частині. \~ \~ \~ \~01.11.2017 року Вищим адміністративним судом України вищезазначену постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 було залишено без змін. \~ \~ \~ \~Таким чином з 22 лютого 2017 року відсутні правові підстави для вчинення виконавчих написах на кредитних договорах, що не є нотаріальними. \~ \~ \~ \~Поредставник зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин законодавство не передбачало такого способу захисту прав кредитора, як вчинення нотаріусом на стягнення боргу виконавчого напису на не посвідченій нотаріально кредитній угоді. \~ \~ \~ \~Просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5 гс21). \~ \~ \~ \~Позивач вказує на те, що у спірних правовідносинах приватний нотаріус не дотримався всіх вимог, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій та ст. 88 Закону України «Про нотаріат», а тому вчинений з порушеннями виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Представник позивача вважає, що вчинення вказаного виконавчого напису не відповідає вимогам загального та спеціального законодавства, яким регулюється здійснення даної процедури. Позивач вважає, що виконавчий напис №10221 від 10.06.2021 року вчинено за відсутності нормативно-правового акту, який би давав права нотаріусам вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах. Вказує, що на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Зазначає, що починаючи з 22.02.2017 нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Зазначає, що позивач ніколи в будь-який спосіб не отримував одноразовий ідентифікатор, яким ніби то, був підписаний Кредитний договір, об`єктивних доказів того, що позивач отримав, а тим більш використав одноразовий ідентифікатор для підписання Кредитного договору, позивачем не надано. Інформація з сайту ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНО ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Вказує, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» пред`явило виконавчий напис № 10221 від 10.06.2021 для виконання до приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукеча Олександра Васильовича, на підставі якого приватний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 66803830 від 14.09.2021. Згідно відповіді приватного виконавця № 34758 від 07.10.2024 на виконання виконавчого напису № 10221 від 10.06.2021, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 66803830 від 14.09.2021 утримано з [PERSON] 10 542,00 грн. Представник вважає, що підставою отримання відповідачем грошових коштів був виконавчий напис № 10221 від 10.06.2021, який слід визнати таким, що не підлягає виконанню, сума в розмірі 10 542,00 грн. вважається безпідставно набутою та підлягає поверненню, оскільки правова підстава згідно якої набуті грошові кошти за рішенням суду не існуватиме. Таким чином, з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» підлягає стягненню на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 10 542,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач, вважає, що \~виконавчий\~напис\~вчинений\~з порушенням приписів чинного\~законодавства, без належного та юридичного підґрунтя, не існує безспірності заборгованості, яка мала існувати для вчинення такого напису нотаріусом,\~заборгованість, яка зазначена у виконавчому написі, є спірною, кредитний договір, на підставі якого вчинено виконавчий напис, нотаріально не посвідчений, а \~відтак просить\~суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича № 10221 від 10.06.2021, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість в розмірі 10 542,00 грн.; Стягнути з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 10 542,00 грн.; Відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України стягнути з відповідача ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь [PERSON] судові витрати, зокрема по оплаті послуг Адвокатського бюро «Калінін і Партнери за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 5 500,00 грн. Позиція сторін справи : В судове засідання\~ позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла на адресу суду заява про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та\~просять їх\~задовольнити. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» в судове\~засідання повторно не\~з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом надіслання судової повістки на електронну адресу, про причини неявки суд не повідомив. До поданої позивачем зустрічної заяви було долучено клопотання про розгляд цивільної справи без участі представника . Третя особа\~без самостійних\~вимог \~Приватний виконавець\~виконавчого округу\~Закарпатської області\~Лукеча Олександр\~Васильович в судове\~засідання не\~з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом надіслання судової повістки на електронну адресу, подав до суду заяву, згідно якої просив суд розгляд справи провести без його участі. Заяви, клопотання: \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ 04.11.2024\~року представником позивача подано заяву на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху. 18.11.2024 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача та заяву про долучення доказів. 21.11.2024 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача та заяву про доручення доказів. 22.11.2024\~року представником\~відповідача подано\~зустрічну позовну\~заяву та клопотання про розгляд цивільної справи без участі представника . 27.11.2024 року приватним виконавцем подано заяву про розгляд справи без участі. 27.11.2024 року представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. 27.11.2024 року представником позивача подано клопотання про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 28.10.2024 року ухвалою\~\~судді Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без руху. 07.11.2024 року ухвалою\~\~судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 05.12.2024 року ухвалою\~\~судді Ужгородського міськрайонного суду відмовлено у прийнятті зустрічного позову. 20.01.2025 року ухвалою\~\~судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для\~ розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За\~правилами\~ч.1\~ст.13\~ЦПК\~України\~суд\~розглядає\~справи\~не\~інакше\~як\~за\~зверненням\~особи,\~поданими\~відповідно\~до\~цього\~Кодексу,\~в\~межах\~заявлених\~нею\~вимог\~і\~на\~підставі\~доказів,\~поданих\~ учасниками\~ справи\~або\~витребуваних\~судом\~у\~передбачених\~цим\~Кодексом\~випадках.\~ Відповідно\~до\~ч.1\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~кожна\~сторона\~повинна\~довести\~ті\~обставини,\~на\~які\~вона\~посилається\~як\~на\~підставу\~своїх\~вимог\~або\~заперечень,\~крім\~ випадків,\~ встановлених\~ цим\~ Кодексом.\~Частиною 5 даної статті\~передбачено,\~що\~ докази\~подаються\~ сторонами\~ та\~ іншими\~ учасниками\~ справи,\~а\~ч.6\~ що\~ доказування\~не\~може\~ ґрунтуватися\~на\~ припущеннях.\~ Згідно\~з\~ч.7\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~суд\~не\~може\~збирати\~докази,\~що\~стосуються\~предмета\~спору,\~з\~власної ініціативи,\~крім\~витребування\~ доказів\~судом\~у\~випадку,\~коли\~він\~ має\~сумніви\~ у\~добросовісному\~ здійсненні\~ учасниками\~справи\~їхніх\~ процесуальних\~прав \~або\~виконанні\~ обов`язків\~ щодо\~доказів,\~а\~ також\~ інших\~випадків,\~ передбачених\~цим\~ Кодексом. Доказами\~є\~будь які\~дані,\~на\~підставі\~яких\~суд\~встановлює\~наявність\~або\~відсутність\~ обставин \~ (фактів),\~ що\~обґрунтовують\~вимоги\~і\~заперечення \~учасників\~справи,\~та\~інших обставин, які\~мають\~ значення\~ для\~вирішення\~справи\~(ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК\~України). Фактичні обставини справи: Перевіряючи\~обставини\~справи,\~судом\~встановлено,\~що\~12.11.2020\~року між\~ТОВ «УКР\~КРЕДИТ ФІНАНС»\~ та [PERSON] було укладено Кредитний договір №0536-2543. Перевіряючи\~обставини\~справи,\~судом\~встановлено,\~що 10.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром\~Олександровичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №10221 яким\~запропоновано\~ стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», за кредитним договором №0536-2543 від 12.11.2020 року, укладеного між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] заборгованість за період з 29.11.2020 року по 04.06.2021 року включно, у розмірі: 10192,00 грн., в тому числі: 5200,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4992,00 грн. прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 350,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 10542,00 грн. Як встановлено судом, постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. від 14.09.2021 року відкрито виконавче провадження ВП№66803830 з виконання виконавчого напису №10221, виданого 10.06.2021 року, приватним\~ нотаріусом\~Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром\~Олександровичем про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», заборгованість в розмірі 10542,00 грн. Стягувачем \~зазначено ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». Нормативно-правове обґрунтування : Надаючи\~правову\~оцінку\~спірним\~правовідносинам,\~що\~виникли\~між\~сторонами\~у\~ справі, суд\~ виходить\~ з\~наступного. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1\~ст. 2 ЦПК України). Порядок\~вчинення \~виконавчих\~написів\~ визначається\~ положеннями\~Закону\~України\~ «Про\~\~нотаріат» (в редакції яка діяла станом на час вчинення виконавчого напису), Порядком\~ вчинення\~ нотаріальних\~ дій\~нотаріусами\~України, \~затвердженим\~ Наказом\~ Міністерства юстиції\~ України\~ 22.02.2012\~р.\~ №\~296/5;\~ постановою\~ Кабінету\~ Міністрів\~ України\~від 29.06.1999\~р.\~ №\~1172\~ «Про\~ затвердження\~ переліку\~ документів,\~ за\~ якими стягнення \~заборгованості\~ провадиться\~у\~ безспірному\~ порядку \~на\~підставі\~ виконавчих \~ написів\~нотаріусів» За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~статті 18 ЦК України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою\~статті 39 Закону України «Про нотаріат»\~(далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється\~ Законом\~та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений\~ наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5\~та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Згідно з частиною першої\~статті 1 Закону України «Про нотаріат»\~нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19\~статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена\~Глава 14 Закону «Про нотаріат»\~та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до\~статті 87 Закону України «Про нотаріат»\~для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат»\~визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї\~статті Закону\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.\~ Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.\~ Отже,\~відповідне\~право\~стягувача,\~за\~захистом\~якого\~він\~звернувся\~до\~нотаріуса,\~\~повинно\~існувати\~ на\~момент\~звернення.\~Так\~само\~на\~момент\~звернення\~стягувача\~до нотаріуса\~із\~заявою\~ про вчинення\~ виконавчого\~ напису\~повинна\~існувати\~й,\~крім\~ того,\~\~також\~бути\~безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.\~ Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.\~ Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.\~ Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.\~ З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.\~ Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.\~ Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Саме така\~правова\~позиція\~викладена\~у\~постанові Верховного\~Суду України\~від\~05 липня\~ 2017 \~року\~у\~справі\~№\~6- 887цс17, у постанові Верховного\~Суду від\~18\~червня\~2018\~ року\~у\~справі\~ №199/183/17,\~ у\~постанові\~від\~04\~липня\~2018\~року\~у\~справі\~№757/29988/17, у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5\~визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною\~Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до п. 4\~ст. 254 КАС України\~(в редакції, що діяла на момент винесення постанови) набула законної сили з моменту проголошення, з 22.02.2017, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Постанова\~або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (стаття 255 КАС України). Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, вчиняючи 10.06.2021 року виконавчий напис №10221, приватний нотаріус Бригіда В.О. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису №10221 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, аналогічна правова позиція викладена у п.95 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року у справі №910/10374/17. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом\~10.06.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.\~Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова\~позиція\~викладена\~у\~постанові\~Великої\~Палати\~Верховного\~Суду від 21 вересня 2021 року по справі № 910/10374/17. Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання\~ виконавчого напису\~таким,\~що не\~підлягає виконанню у зв`язку з порушенням нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не вбачає необхідності надавати правову оцінку іншим аргументам позовної заяви в частині заявленої позовної вимоги про визнання\~ виконавчого напису\~таким,\~що не\~підлягає виконанню. Таким\~чином,\~право\~позивача\~у\~даному\~випадку\~порушене \~і\~воно\~підлягає\~ судовому\~ захисту\~у\~ спосіб,\~визначений\~позивачем, \~який\~відповідає\~закону.\~ Виходячи\~з\~правової\~природи\~ виконавчого\~ напису,\~ який\~є\~виконавчим\~документом,\~ суд\~ відповідно\~ до\~заявлених\~позовних вимог,\~з\~метою\~ ефективного\~ захисту\~ порушеного\~ права\~ позивача,\~ вважає\~ за\~ можливе\~застосувати такий\~спосіб\~захисту\~прав\~позивача,\~як\~ визнання виконавчого\~ напису\~ таким,\~ що\~не\~підлягає\~ виконанню.\~ Таким чином, в момент вчинення виконавчого напису 10.06.2021 року були відсутні правові підстави для його вчинення, а отже такий виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Стосовно позовної вимоги про стягнення з ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 10\~542,00 грн, суд зазначає таке. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 Глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов : 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 ). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Крім того, згідно пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17). Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17). Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 910/16334/19. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Судом встановлено, що виконавчий напис від 10.06.2021 року № 10221 є таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з порушенням нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, відтак кошти, стягнуті при примусовому виконанні виконавчого напису, який судом визнано таким, що не підлягає виконанню, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України викладений Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. У позовній заяві позивач вказує, що в ході примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису відбулося примусове стягнення грошових коштів у розмірі 10\~542,00 грн. З листа Приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. від 07.10.2024 року №34758 встановлено, що на примусовому виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В. перебуває виконавче провадження № 66803830 та на рахунок приватного виконавця стягнуто 11996,20 грн., які перераховані 02.12.2021 : 400,00 грн. як витрати виконавчого провадження; 10542,00 грн. стягувачу як погашення заборгованості за виконавчим документом; 1054,20 грн. як основна винагорода приватного. З наведеного вбачається, що приватним виконавцем стягнуто в повному обсязі суму боргу за виконавчим документом, основну винагороду та витрати виконавчого провадження. З вказаного вбачається, що правові підстави набуття ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» грошових коштів у сумі 10\~542,00 грн, що стягнені з [PERSON] , на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, а відтак, такі кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України. Таким чином, з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь [PERSON] , підлягають стягненню 10\~542,00 грн. Відповідно\~до\~ст.\~89\~ЦПК\~України,\~ суд\~ оцінює\~докази\~ за\~своїм\~внутрішнім\~ переконанням,\~ що\~ ґрунтується\~на\~всебічному,\~повному,\~ об`єктивному\~та \~безпосередньому\~ дослідженні\~ наявних\~ у\~справі\~ доказів.\~ Жоден\~доказ\~ не\~має\~ для\~суду\~ наперед\~ встановленого\~ значення.\~ Суд\~ оцінює\~ належність,\~ допустимість,\~ достовірність\~ кожного\~ доказу \~ окремо,\~а\~ також\~ достатність\~ і\~ взаємний\~зв`язок\~ доказів\~в \~їх\~сукупності. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.\~ Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.\~ З урахуванням\~всіх\~обставин\~справи,\~враховуючи\~вимоги\~\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~\~кожна\~сторона\~зобов`язана\~довести\~ті\~обставини,\~на\~які\~\~вона\~посилається,\~як\~на\~підставу\~\~своїх\~вимог\~і\~заперечень,\~виходячи\~з\~принципу\~\~процесуального\~рівноправ`я\~\~\~сторін,\~\~та\~\~\~враховуючи\~\~обов`язок\~\~\~кожної\~\~сторони\~ довести\~ті\~обставини,\~\~на\~які\~\~вона\~\~посилається,\~виходячи\~із\~принципів\~розумності\~та\~\~справедливості,\~оцінюючи\~\~належність,\~\~допустимість,\~достовірність\~та\~\~достатність\~кожного\~доказу\~окремо,\~а\~також\~\~достатність\~\~і\~\~взаємний\~зв`язок\~в\~їх\~сукупності\~за\~своїм\~внутрішнім\~переконанням,\~що\~ґрунтується\~\~\~на\~\~\~всебічному,\~\~\~повному,\~\~об`єктивному\~\~та\~\~безпосередньому\~\~дослідженню\~наявних\~у\~\~\~справі\~доказів, враховуючи\~\~ правову\~\~ позицію\~\~викладену \~у\~ постанові Великої\~ Палати\~Верховного\~Суду від 21 вересня 2021 року по справі № 910/10374/17, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням чинного законодавства, а тому його слід визнати таким, що не підлягає виконанню, а безпіставно набуті кошти у сумі 10\~542,00 грн, що стягнені з [PERSON] , підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів\~\~ викладених вище. Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно\~до\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК\~України,\~у\~разі\~задоволення \~позову,\~судові\~ витрати\~ покладаються\~ на\~відповідача.\~ При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 1937,92 грн., що підтверджено квитанцією про сплату. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Таким чином, стягненню з ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на користь позивача [PERSON] ,\~ підлягає сума сплаченого судового збору в розмірі 1937,92 грн. Щодо заяви позивача про поновлення строку\~на звернення із позовною заявою суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що про спірний виконавчий напис позивач дізналась після відкриття виконавчого провадження №66803830 від 14.09.2021 року , до цього часу позивач не отримувала спірний виконавчий напис. Враховуючи наявність клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду та достатність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, з метою забезпечення прав позивача на доступ до суду згідно з практикою Європейського суду з прав людини, положень законодавства, суд вважає за можливе поновити пропущений строк звернення до суду. Таке поновлення сприятиме забезпеченню доступу до правосуддя. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зістаттею 15 ЦПК Україниучасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьоїстатті 2 ЦПК України). Згідно з ч. 8ст. 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3ст.\~133\~Цивільного процесуального\~кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною 3 статті 137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до частин 4 та 5 статті 137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1статті 1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Статтею 29 Закону України\~«Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України`заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 3 лютого 2021 року у справі №522/24585/17. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Так, відповідно до статті 11\~ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137\~ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу,\~ можливе\~виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, \~недотримання вимог\~стосовно\~співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання\~робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Окрім цього, у постанові від 07.09.2023 року у справі за № 202/8301/21 Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду зазначає, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 у справі 607/4341/20). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеного договору №б/н/24 від 30.09.2024 року про надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатське бюро «Калінін і Партнери» надає позивачу [PERSON] правову допомогу в обсязі та на умовах, визначених договором. Подаючи заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача Калінін К.С. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс в зв`язку з розглядом справи становить 5500,00 грн., що складається з витрат на професійну правничу (правову) допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник\~позивача Калінін К.С. надав копію договору №б/н/24 від 30.09.2024 року про надання професійної правничої (правової) допомоги, укладеного між адвокатським бюро «Калінін і Партнери» та позивачем [PERSON] ; ордер серії ВІ №1237391 виданий адвокатським бюро «Калінін і Партнери», копію додатку №1 до договору №б/н/24 від 30.09.2024 року про надання професійної правничої (правової) допомоги; копію акту виконаних робіт (наданих послуг) від 20.10.2024 року та платіжні інструкції на суму 5500,00 грн. 27.11.2024 року представник відповідача подав до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Згідно даного клопотання зазначено, що відповідач вважає, що зазначені Позивачем витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру. Їх розмір є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання зазначених послуг. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009\~передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16). Доказом фактично понесених витрат відповідача на правничу допомогу є платіжні інструкції на суму 5500,00 грн. Таким чином матеріалами справи підтверджено, що представником позивача були надані належні та допустимі докази на підтвердження заявленого розміру витрат, пов`язаних з правовою допомогою, співмірності обсягу послуг, наданих адвокатом на суму 5500,00 грн. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони.\~Суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат. У поданому відповідачем клопотанні зазначено, що відповідач вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не є співмірними із складністю справи та підлягає зменшенню. В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. При цьому адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. Суд вважає завищеною визначену адвокатом вартість правничої допомоги в даній справі, виходячи зі змісту та смислового наповнення позовної заяви, обсягу додатків до них та вважає розмір витрат на правничу допомогу в сумі 5 500,00 грн, що підлягає компенсації другою стороною, неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Виходячи з критеріїв розумності та справедливості, предмету спірних правовідносин суд враховує, що дана справа не є складною, відноситься до категорії спорів, щодо якої існує стала судова практика, отже надання правничої допомоги в такій справі не потребує значного часу як для формування правової позиції сторони позивача, так і для збирання доказів та складання процесуальних документів. Суд враховує,\~що категорія\~справ про\~ визнання\~виконавчого напису\~таким,\~що не\~підлягає виконанню\~та стягнення\~безпідставно набутих\~грошових коштів не є неординарною, не відзначається особливою складністю, судова практика у таких справах сформована , а тому надання правничої допомоги по такій категорії справі не потребує опрацювання великої кількості нормативних актів та пошуку значної кількості правових висновків Верховного Суду. Тому заявлений розмір витрат за надання правничої допомоги є необґрунтованим, надмірним , такий розмір не є розумним. З врахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціни позову; реального часу, необхідного для виконання таких послуг, незначного обсягу юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду, суд приходить до висновку, що заявлені витрати представника позивача за надання правничої допомоги в розмірі 5500,00 грн. є явно неспівмірними, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності. Оцінюючи надані стороною позивача докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, необхідним та достатнім на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, враховуючи наявне клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача має бути зменшений до 3 000,00 грн. Відповідно до положень частин 4, 5\~статті 268 ЦПК України\~у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. \~Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 24.03.2025 року, дата складання повного судового рішення з врахуванням днів перебування судді у відпустці 07.04.2025 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -07.04.2025 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved