Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 20.09.2013 року перебував у заяреєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають малолітню доньку- [PERSON] , [INFO] . Фактичні подружні відносини між сторонами припинені з вересня 2023 року, а 20.06.2024 року Київським районним судом м. Полтави шлюб між ними розірвано. З 2023 року між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди, щодо місця проживання дитини, хоча донька, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин проживає з [PERSON] та перебуває на його утриманні, однак згоди з цього питання з [PERSON] наразі немає, оскільки остання постійно не буває вдома через значну завантаженість на роботі, навчанні, тощо. [PERSON] є працівником ТОВ «Фабрика морозива «Хладпром»- начальником обласного західного відділу збуту Департаменту збуту Полтавського регіону з 22.08.2016 року. Малолітня [PERSON] навчалася в ліцеї № 6 Полтавської міської ради, навчається в контингенті учнів 4 класу хореографічного відділення Полтавської міської школи мистецтв «Мала академія мистецтв» імені Раїси Кириченко. Гошкодеря [PERSON] активно взаємодіє зі своєю донькою, сприяючи її вихованню та освіті. Він не лише бере участь у шкільному житті доньки, алей самостійно привозить її на заняття та забирає після школи. [PERSON] навчається у 5 класі Київського державного фахового хореографічного коледжу імені Тетяни Таякіної, батько дитини приділяє належну увагу вихованню дочки, завжди перебуває з нею на зв`язку, надаючи всебічну підтримку. [PERSON] разом з донькою зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У вихованні дитини Позивачу допомагають його батьки: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] не чинив та не чинить наразі відповідачу жодних перешкод у спілкуванні та вихованні доньки. 05.01.2024 року Київським районним судом м. Полтави винесено судовий наказ по справі № 552/46/24, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 всіх видів доходів. [PERSON] платила добровільно аліменти лише незначний період поки працювала офіційно, але після звільнення з роботи, вона повністю ігнорує утримання доньки. Позивач забезпечений житлом, має постійний та стабільний дохід, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, веде нормальний спосіб життя, займається підтриманням здоров`я, старається буди гідним прикладом для своєї доньки. Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 31.10.2024 року по справі № 545/784/24 визначене місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком- [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищенаведене, просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним своєї доньки- [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 17.02.2025 року року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.03.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Борсук В.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. Позивач підтримав позицію представника, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] надіслала заву про розгляд справи у її відсутність. Проти задоволення позову не заперечує, зазначила, що аліменти на утримання дитини сплачує регулярно, спілкується з донькою по телефону, проте, на теперішній час не має можливості забрати дитину до себе. Представник третьої особи надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст 4). Згідно з частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Шлюб між сторонами розірваний рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20.06.2024 року (а.с. 54-55). 05.01.2024 року Київським районним судом м. Полтави винесено судовий наказ по справі № 552/46/24, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 всіх видів доходів (а.с. 17). [PERSON] платила добровільно аліменти лише незначний період поки працювала офіційно, але після звільнення з роботи, вона повністю ігнорує утримання доньки. Позивач забезпечений житлом, має постійний та стабільний дохід, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, веде нормальний спосіб життя, займається підтриманням здоров`я, старається буди гідним прикладом для своєї доньки. Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 31.10.2024 року по справі № 545/784/24 визначене місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком- [PERSON] , [INFO] (а.с. 48-53). Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. У позовній заяві [PERSON] просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним малолітньої доньки, з метою самостійного перетину з дитиною кордону без дозволу матері. Згідно із частиною 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої-четвертої ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї ст.. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст. 30 ЦК України). Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої доньки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей. Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Така позиція суду повністю відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22, і підстав для відступу від цієї позиції суд не вбачає. На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними/винятковими/неординарними/особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Наведених вище виключних обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні. Як зазанчає сама [PERSON] у письмовій заяві, що з донькою спілкується по телефону, виплачувала аліменти на її утримання. Проте, на теперішні час намагається офіційно працевлаштуватися, щоб продовжити допомагати дитині (а.с. 85). Вказані факти не можуть свідчити про самостійне виховання та утримання дитини позивачем. Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини. Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини- у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без наявних порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних його інтересів з боку інших осіб. З поданого [PERSON] позову, наданих в судовому засіданні пояснень та поданої [PERSON] заяви вбачається, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо виховання та утримання дитини. Враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дитини є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні цього позову необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на сторону позивача.

Outcome: dismissed