Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить: -визнати недійсним укладений 06 червня 2013 року договір дарування частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Скринником Сергієм Миколайовичем за реєстраційним номером 711. -скасувати державну реєстрацію (номер запису про право власності 1210939) права власності частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану у відповідності до договору дарування від 06 червня 2013 року, реєстраційний номер 711 за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та поновити таку реєстрацію на частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). -стягнути із [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) судові витрати. -В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 12 червня 2013 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання довічно утримувати позивача. У свою чергу позивач передала за договором довічного утримання відповідачу у власність частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Однак, під час судового засідання у справі № 759/219/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, яке відбулося 07 жовтня 2021 року позивачу стало відомо, що крім договору довічного утримання, між [PERSON] та [PERSON] було укладено також договір дарування частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Для встановлення об`єктивної інформації щодо укладення договору дарування частини своєї квартири, [PERSON] 26 жовтня 2021 року звернулась до приватного нотаріуса Скринника Сергія Миколайовича із заявою про надання архівної довідки, яка має містити інформацію про посвідчення нотаріусом правочину про відчуження позивачем частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . В той же день приватним нотаріусом було видано Архівну довідку від 26.10.2021 № 92/01-06, в якій зазначалось, що за даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій 06 червня 2013 року за реєстраційним номером 711, був посвідчений договір дарування частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] зазначає, що не мала наміру здійснити дарування частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , а відповідач свідомо ввів в оману позивача, замовчавши, що при підписанні договору довічного утримання позивач також підписує ще один договір, за яким передає у власність відповідачу ще одну частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим позивач вважає, що договір дарування може бути визнаний недійсним. Ухвалою суду від 16 лютого 2023 року на підставі пункту 3 частин першої статті 257 ЦПК України позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Скринник Сергій Миколайович про визнання недійсним договору дарування частини нерухомого майна залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року, апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року задоволено, скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 28 липня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Скринник Сергій Миколайович про визнання недійсним договору дарування частини нерухомого майна в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 липня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Скринник Сергій Миколайович про визнання недійсним договору дарування частини нерухомого майна та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Скринник Сергій Миколайович про визнання недійсним договору дарування частини нерухомого майна, та визнано обов`язковою явку [PERSON] в судове засідання, при цьому в подальшому позивач - [PERSON] в судові засідання, призначені на 24 жовтня 2024 року, 06 грудня 2024 року, 10 лютого 2025 року та 08 квітня 2025 року не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання відповідач та представник відповідача не з"явилися, подали заяву до суду про слухання справи у їхню відсутність та заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях до відзиву на позовну заяву. Приватний нотаріус Скринник Сергій Миколайович в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши подані учасниками справи документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення відповідача та його представника, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з нормою ч. 1 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. За правилами ч. 2, ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка. Так, судом встановлено, що 06 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником Сергієм Миколайовичем та зареєстрований в реєстрі за № 711. Відповідно до п. 1 вказаного договору, дарувальник ( [PERSON] ) передає майно у власність обдарованому ( [PERSON] ) - безоплатно. Майном, що передається у власність за цим договором є частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, відповідно до преамбули зазначеного договору, сторони правочину попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема зі змістом ст. ст. 720, 722, 727 Цивільного кодексу України, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, вільно володіючи українською мовою, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного та і психічного. Разом з тим, згідно п. 9 договору дарувальник і обдарований стверджували, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного, відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Також пунктом 10 договору сторони правочину підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлюються у ньому. Вказаний договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника Сергія Миколайовича, яким також встановлено особи сторін, їх дієздатність, та перевірено належність [PERSON] відчужуваної частки в праві власності на квартиру. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначає, що не мала наміру здійснити дарування частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , а відповідач свідомо ввів в оману позивача, замовчавши, що при підписанні договору довічного утримання позивач також підписує ще один договір, за яким передає у власність відповідачу ще одну частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] зазначає, що помилялася щодо правового значення всіх дій, які були вчинені у приватного нотаріуса Скринника Сергія Миколайовича щодо відчуження частин у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) визначала загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з цим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Відповідно до статей 78, 79, 80 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, у порушення вказаних імперативних норм процесуального законодавства, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності наміру у [PERSON] на укладання оспорюваного правочину та введення відповідачем в оману позивача, щодо правових наслідків укладання вказаного правочину та/або укладання договору дарування, помиляючись при цьому щодо правового значення всіх дій, які були вчинені у приватного нотаріуса Скринника Сергія Миколайовича щодо відчуження частин у праві власності на квартиру [ADDRESS] . За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд, критично оцінює доводи позивача щодо відсутності наміру у [PERSON] укладати додатково до договору довічного утримання ще й оскаржуваний договір дарування, та твердження, що, у нотаріуса , [PERSON] була лише одного разу у червні 2013 році, оскільки вказані доводи не підтверджені належними та допустимим доказами і спростовуються матеріалами справи, зокрема, наявним договором дарування частини квартири від 06 червня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником Сергієм Миколайовичем та зареєстрований в реєстрі за № 711. З даного договору вбачається, що сторони правочину, тобто [PERSON] та [PERSON] попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками зазначеного правочину, усвідомлюючи природу цього правочину, та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, уклали цей договір. При цьому, [PERSON] підписала оскаржуваний договір (протилежного суду не було надано). Щодо твердження позивача стосовно того, що [PERSON] , не маючи іншого житла, продовжувала проживати у цій квартирі, сплачувати комунальні платежі та отримувати пенсію за місцем проживання, то вказані доводи не відміняють правової суті оскаржуваного правочину та не впливають на законність даного договору. Разом з цим, суд констатує, що відповідач є добросовісним набувачем частини спірної квартири. Так, під час укладення вказаного договору дарування від 06 червня 2013 року не було порушено чинного на той час законодавства, сам договір посвідчувався у нотаріуса, що повністю відповідає формі договору, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Інформація про право власності на спірної квартири у день підписання сторонами договору дарування, була належним чином внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом, який міститься в матеріалах справи. Крім того, на момент укладення оскаржуваного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, в той час як право власності попереднього власника майна були належним чином оформлені і внесені до даного реєстру. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Так, в Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц вказано, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року). Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі окрім інших прав право поваги до її житла. Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України гарантує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання договору дарування недійсним, та беручи до уваги той факт, що вказаний правочин відповідає вимогам норм законодавства, що існували на момент його вчинення, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Стосовно застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Саттею 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. До такого висновку неодноразово приходила Велика Палата Верховного Суду, зокрема, в постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17. Отже, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача, а тому не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання застосування наслідків спливу позовної давності. Стосовно стягнення розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 5, 6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19). У відзиві представник відповідача просить суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу. При цьому, наявність договірних відносин між адвокатом Бабенком Сергієм Сергійовичем та [PERSON] підтверджується ордером серії КВ № 470083 від 30 грудня 2021 року, виданому на підставі договору про надання правничої допомоги № 66 від 05.07.2021 року. Разом з тим, у матеріалах справи міститься орієнтований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, зазначений у відзиві на позовну заяву, копія акту прийому-передачі юридичних послуг № б/н від 20 лютого 2023 року, копія акту № 111 приймання-передачі наданих послуг від 21 жовтня 2024 року, копія акту № 112 приймання-передачі наданих послуг від 17 лютого 2025 року, копії квитанцій до прибуткового касового ордера: № 84 від 30 грудня 2021 року; № 5 від 25 лютого 2022 року; № 17 від 16 травня 2022 року; № 51 від 20 жовтня 2022 року; № 58 від 25 листопада 2022 року; № 7 від 16 лютого 2022 року; № 21 від 12 травня 2023 року; № 28 від 03 липня 2023 року; № 33 від 09 серпня 2023 року; № 33 від 09 серпня 2023 року; № 37 від 05 грудня 2024 року, копії платіжних інструкцій: № G60D-Q2DA-48YD-VWC0 від 10 грудня 2024 року; № 4RWG-GYVI-GXDJ-MWX1 від 16 жовтня 2024 року; № AWF1-EV67-L17Q-QE3H від 08 липня 2024 року; № 5KLH-EE63-UDH8-8PTY від 08 жовтня 2024 року; № 6PPA-C3Z2-906H-BXGH від 17 жовтня 2024 року; № CHNM-QJH9-NT9Q-96N7 від 12 лютого 2025 року. Загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач складає 60 000 грн. З огляду на викладене, враховуючи що [PERSON] довів надання йому зазначених послуг, витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані позивачем у розмірі, що складає 60 000 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved