Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє його представник [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 10.07.2010 між сторонами було укладено шлюб. Від цього шлюбу [INFO] у подружжя народилася дочка [PERSON] . У 2017 році стосунки між сторонами погіршились, шлюбні відносини між ними були припинені. 07.03.2019 рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області шлюб між сторонами було розірвано. 07.12.2019 позивач уклав шлюб з [PERSON] . З 2020 року відповідачка виїхала за межі України на заробітки. Фактично з грудня 2017 року усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини позивач прийняв на себе. Він самостійно займається вихованням та матеріальним утриманням доньки, піклується про неї. Відповідачка проживає окремо, не виявляє до дитини батьківської уваги, турботи, не займається вихованням, не цікавить її життям, станом здоров`я, не відвідує дитину за місцем проживання, та не має наміру бачитись з нею. Відповідачка за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Також відмовився від клопотання по виклик свідків. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала. Представник третьої особи надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності. На підставі ст. 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 10.07.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.03.2019 (а.с. 17). Від цього шлюбу у сторін є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.01.2024 (а.с. 21). Дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] навчається у 7 класі Веснянського ліцею з початковою школою та гімназією Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Батько завжди цікавиться навчанням, бере активну участь у житі класу, рідної матері дитини чи родичів з її боку у ліцеї ніколи не бачили. Вказане підтверджується довідкою Веснянської сільської ради Надбузько-Кир`яківського старостинського округу № 101 від 09.05.2024, характеристикою навчального закладу (а.с. 8, 20). За місцем проживання та за місцем роботи, де позивач працював з 2010 по 2021 рік, останній характеризується позитивно (а.с. 10, 22). 07.12.2019 позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 07.12.2019 (а.с. 26). Згідно письмової заяви [PERSON] від 07.05.2024, вона наразі проживає в Республіці Польща, як мати не здійснює та не буде здійснювати опіку над своєю дочкою [PERSON] (а.с. 23-25). Правовідносини, які виникли між сторонами пов`язані з правами та обов`язками батьків та дітей, регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою покладення на них відповідальності. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Відповідно до п. 16 зазначеної постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що [PERSON] ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дочки [PERSON] , не спілкується з нею, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, не забезпечує належно матеріально, не цікавиться дочкою та не проявляє до нього належної турботи, що негативно впливає на розвиток дитини, як на складову виховання. Вищенаведені фактори суд розцінює як винну поведінку матері по відношенню до дитини, як свідоме нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини та забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і відповідачку необхідно позбавити батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Враховуючи те, що відповідачка добровільно матеріально дочку не забезпечує, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] в розмірі в розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 969 грн.

Outcome: approved