Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА Короткий зміст позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] , зазначив, що він з Відповідачем з 04 жовтня 1997 року перебував в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з реєстру актів цивільного стану №00044123733, актовий запис №168. 15 лютого 2024 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] , актовий запис №6. У період сумісного проживання, перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти було придбано квартиру, яка відповідно до договору купівлі продажу ВВС853451 рн. 1558 від 05.05.2004 року була оформлена на Відповідача. Дана квартира розташована за адресою [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу Відповідач не надає документів, що підтверджують право власності на вищезазначену квартиру. Не зважаючи на те, що позивач багато витратив фізичних та матеріальних зусиль на купівлю, належний догляд та ремонт квартири, Відповідач не впускає позивача до квартири а 04.03.2024 року зняла позивача з реєстрації в даній квартирі. Позивач був зареєстрований та проживав в даній квартирі з 15.06.2004 року до моменту розірвання шлюбу. Іншого нерухомого майна у власності він не має. Враховуючи вищевикладене. Позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та визнати 1/2 (одну другу) квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] [INFO] . Короткий зміст відзиву. Відповідач позовні вимоги не визнала, оскільки Позивач по справі вірно вказує про те, що під час перебування з ним у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу ВВС853451 рн. 1558 від 05 травня 2004 року була придбана квартира [ADDRESS] . Ця квартира була оформлена на ім`я Відповідача і це також відповідає дійсності. Проте, інші моменти, зазначені у позові, не відповідають дійсності. Родичі невістки Відповідача, як на той час, так і сьогоднішній день, перебувають з нею у дуже дружніх стосунках, і маючи вільну квартиру в ті роки, вирішили її подарувати Відповідачу, але, у зв`язку з тим, що оформлення договору купівлі-продажу коштувало дешевше, оформили її саме таким чином. Тому Відповідач вважає квартиру її особистою приватною власністю, оскільки вона була набута нею фактично, як подароване їй майно. Згідно до договору купівлі-продажу ВВС853451 рн. 1558 від 05 травня 2004 року, квартира [ADDRESS] , оформлена на ім`я Відповідача. Власником квартири був одноособово [PERSON] . Нотаріус жодних записів щодо згоди або незгоди мого чоловіка на придбання квартири не здійснював, тобто мови про спільні кошти подружжя на придбання цього майна не йшлося. Якби колишній чоловік мав на неї якісь права, переоформлення відбувалося б на них обох. На час переоформлення квартири ніхто з них не мав доходу, достатнього для придбання квартири, про що свідчить інформація з Державної фіскальної служби за період з 1997 року по травень 2004 року. З огляду на вищевказане, просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача, пояснень свідка. У\~\~судовому засіданні Представник позивача\~підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні\~просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Стверджує, що їй фактично подарували цю квартиру, що може підтвердити свідок [PERSON] дружина колишнього власника квартири. Свідок [PERSON] , повідомила суду, що Відповідачка - [PERSON] , це рідна сестра її зятя. Вони перебувають в дуже гарних стосунках. Свідок пам`ятає, що вони з чоловіком - [PERSON] , в свій час подарували [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . Чому це було оформлено договором купівлі-продажу вона не знає, але грошей вони з [PERSON] , не брали. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Фактичні обставини справи, встановлені судом. Сторони по справі - [PERSON] , та [PERSON] , з 04 жовтня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується штампом у паспорті позивача, актовий запис №168. 15 лютого 2024 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] , актовий запис №6. У період сумісного проживання, перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти в сумі 9700 грн було придбано квартиру [ADDRESS] , яка відповідно до договору купівлі продажу ВВС № 853451 рн. 1558 від 05.05.2004 року була оформлена на [PERSON] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №370355588 від 19.03.2024 року квартира [ADDRESS] , перебуває в приватній власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири ВВС № 853451 рн. 1558 від 05.05.2004 року. Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків [PERSON] , за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2004 року був нарахований оподаткований дохід в розмірі 1457,55 грн. Норми права, застосовані судом та мотиви їх застосування. Стаття 60 Сімейного кодексу України /далі СК України/ - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Відповідач - [PERSON] , не спростувала належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя в цій справі. Покази свідка [PERSON] , суд вважає не належним доказом, оскільки не можна спростовувати показами свідка обставини укладення нотаріального договору. Відповідач не довела, а суд не встановив підстав для відступу від рівності часток подружжя у праві спільної власності. Згідно правового висновку висловлено Верховним Судом в Постанові від 15.04.2020 року у справі № 565/495/18 та Постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22 (провадження № 61-11369св23) не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Враховуючи вище викладене позовні вимоги в частині визначення права на частку в праві спільної сумісної власності подружжя підлягають задоволенню. В той же час в частині позовних вимог про визнання судом спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] слід відмовити. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення в таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду Постанова ВП ВС від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). Судові витрати. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат по справі. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача 1221.20 гривень витрат на сплату судового збору.

Outcome: partial