Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

20.11.2023 представник позивача [PERSON] адвокат Натина А. О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 02.08.2014 [PERSON] перебував з відповідачем у зареєстрованому на території Держави Ізраїль шлюбі та з вересня 2023 сторони розпочали процес розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали та оформили на ім`я відповідача квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , гаражний бокс № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові, квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим просить визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за ними по частини вказаного нерухомого майна. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.11.2023 відкрито провадження в загальному позовному провадженні. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.11.2023 заяву представника позивача адвоката Натини А. О. про забезпечення позову задоволено шляхом заборони [PERSON] вчиняти будь-які реєстраційні дії або відчужувати об`єкти нерухомості, що є предметом поділу майна подружжя, до ухвалення рішення по справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.12.2023 закрито підготовче судове провадження та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 06.02.2024 розгляд справи повернуто до стадії підготовчого провадження. 09.02.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів удаваними, в обґрунтування якої представник позивачки за зустрічним позовом адвокат Харченко К. С. зазначив, що майно, про яке йдеться у первісній позовній заяві не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому не може бути предметом поділу. У період перебування у шлюбі [PERSON] разом з колишнім чоловіком [PERSON] за спільні кошти придбали не п`ять квартир та гаражний бокс, які [PERSON] просить поділити, а десять квартир та два автомобіля. 08.12.2021 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у м. Харкові, після чого 10.12.2021 спільне майно було поділене шляхом передання у дар позивачу за первісним позовом інших п`яти квартир, а саме: квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] . Крім того, у власність [PERSON] перейшло право власності на автомобіль Volkswagen beetle, 2017 року випуску, а автомобіль Jeep Grand Chеrokee, 2017 року випуску, залишився у його власності, оскільки був оформлений на нього від початку. Крім того, 10.12.2021 за вказівкою [PERSON] з метою остаточного поділу спільного майна [PERSON] на ім`я його знайомого [PERSON] була видана довіреність на право розпорядження автомобілем Volkswagen beetle, 2017 року випуску, з правом його продажу. Отже, позивач за зустрічним позовом вважає, що вони з відповідачем вчинили договори дарування для приховання іншого правочину договору поділу спільного майна подружжя, а тому факт існування таких удаваних правочинів позбавляє [PERSON] можливості провести поділ спірного майна, тому просила визнати удаваними правочинами договори дарування квартир від 10.12.2021, застосувавши до вказаних договорів дарування норми, що регулюють укладення договору поділу майна подружжя. 13.02.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] адвоката Харченка К. С. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на відсутність спору з приводу поділу майна подружжя, адже такий поділ був здійснений сторонами у позасудовому порядку шляхом укладення договорів дарування та уповноваженням знайомого позивача правом розпорядження автомобілем Volkswagen beetle, 2017 року випуску, з фактичним переданням йому автомобіля, що було зроблено з метою мінімізації витрат на переоформлення права власності. Крім того, вважала, що гаражний бокс № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» взагалі не є предметом спору, оскільки право власності на гараж було набуто нею у 2011 році, тобто до початку шлюбних відносин з [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11.03.2024 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів удаваними прийнято до розгляду, об`єднавши його в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 29.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] адвоката Натини А. О. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , у якій просив у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість, безпідставність та наявність порушень норм процесуального права, необхідність залучення до справи в статусі третьої особи приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., який посвідчував спірні договори дарування, оскільки рішення по справі може вплинути на його права та обов`язки. Крім того, вважав, що Сімейний кодекс України не містить такого поняття як договір про поділ майна подружжя, тому [PERSON] не вірно обрано спосіб захисту в даній справі; [PERSON] визнає той факт, що з 02.08.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано в Державі Ізраїль, внаслідок чого доведення такого факту не потребує доказуванню. Укладені між сторонами договори дарування були вчинені з метою повернення особистого майна [PERSON] , оскільки з початку спільного проживання сторонами останній мав бізнес з партнерами, який приносив великі доходи. Окрім цього, позивач [PERSON] мав власні збереження коштів, тому ним було прийнято рішення про купівлю за ці кошти нерухомості, яка була зареєстрована на [PERSON] . У ході спільного життя між сторонами було погоджено, що частину нерухомості, яка придбана за особисті кошти [PERSON] та кошти партнерів, буде перереєстровано на позивача, а інша частина нерухомості залишиться спільною сумісною власністю подружжя. Розділом 8 договорів дарування визначено, що сторони, вчинюючи договір дарування, підтвердили той факт, що такий договір не містить ознак фіктивного або удаваного правочину. [PERSON] добровільно підписала такі договори, ніяких заперечень не мала, усвідомлювала наслідки таких договорів, тому її посилання на те, що дані договори є удаваними та за своєю суттю були договорами про поділ майна подружжя не відповідає дійсності та не підтверджене належними доказами, матеріали справи не містять жодного доказу, який би навіть опосередковано визначав факт, що сторони вели переговори по факту вчинення договорів дарування як спосіб поділу майна подружжя. Видача [PERSON] довіреності на [PERSON] на розпорядження автомобілем Volkswagen beetle, 2017 року випуску, є її особистою волею та не є доказом поділу майна подружжя, доказів про наявність вказівки зі сторони [PERSON] матеріали справи не містять. 29.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача за первісним позовом [PERSON] адвоката Натини А. О. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, згідно з якою він підтвердив позицію, викладену у відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання удаваними договорів дарування. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.04.2024 представнику [PERSON] адвокату Натині А. О. надано дозвіл на участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 14.05.2024 до участі у справі у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07.10.2024 закрито підготовче судове провадження та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Натина А. О. у судове засідання з`явився, просив позовні вимоги за первісним позовом задовольнити у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував за його недоведеності та безпідставності, надав суду пояснення аналогічні доводам первісного позову та відзиву на зустрічний позов [PERSON] . Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Харченко К. С. у судове засідання з`явилися, просили у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити у повному обсязі, задовольнивши зустрічний позов, надали суду пояснення аналогічні запереченням на первісний позов, викладеними у відзиві, та доводам зустрічного позову. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В. надав суду письмову заяву від 27.05.2024, у якій зазначив, що до посвідчення договорів дарування нерухомого майна, щодо якого розглядається справа, сторонам були роз`ясненні всі правові наслідки вчинюваного правочину, в свою чергу сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, що волевиявлення правочину вільне і відповідає дійсній внутрішній волі та спрямоване на реальне настання правових наслідків, а також сторони свідчили, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, тому вважав позов про визнання договорів дарування недійсними безпідставним. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. (т. 1 а. с. 205). Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд,\~вислухавши представника\~позивача за\~первісним позовом,\~відповідача за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] \~ адвоката\~Натину А.\~О.,\~відповідачку за\~первісним позовом,\~позивачку за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] ,\~її представника\~ адвоката\~Харченка К.\~С.,\~допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з витягу з реєстраційного відділу обліку населення Міністерства Внутрішніх Справ Держави Ізраїль від 29.10.2023 [PERSON] , [INFO] , змінив особистий стан на «одружений» 02.08.2014 (переклад виконано перекладачем Ревенко О. В.). (т. 1 а. с. 31-32). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.10.2023 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2021; квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2021; гаражний бокс № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові на підставі довідки обслуговуючого кооперативу «ГК «РАКЕТА-2», дата державної реєстрації [INFO] ; квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2019; квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2017; квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2018. (т. 1 а. с. 34-37). Як вбачається зі свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого 08.12.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08.12.2021. (т. 1 а. с. 98). Згідно з договорами дарування від 10.12.2021, посвідченими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., дарувальник [PERSON] передала у власність, а її чоловік обдарований [PERSON] прийняв безоплатно у власність такі об`єкти нерухомого майна: -квартиру [ADDRESS] договір дарування № НРР393506 (т. 1 а. с. 99); -квартиру [ADDRESS] , договір дарування № НРР393507 (т. 1 а. с. 100) ; -квартиру [ADDRESS] , договір дарування № НРР393508 (т. 1 а. с. 101); -квартиру [ADDRESS] , договір дарування № НРР393510 (т. 1 а. с. 102); -квартиру [ADDRESS] , договір дарування № НРР393509 (т. 1 а. с. 103). Пунктом 3 зазначених договорів передбачено: сторони підтверджують, що безоплатна передача майна від дарувальника обдарованому є дійсним наміром сторін і не приховують ніяких зобов`язань обдарованого, пов`язаних з цими договорами, по відношенню до дарувальника. Сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договору безоплатного. Згідно з п. 4 договорів дарування дарувальник [PERSON] стверджує, що спорів по відчужуваній нерухомості немає. З пункту 8 договорів дарування, сторони свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, не визнані в установленому для того порядку (повністю або частково) недієздатними, не перебувають у хворобливому стані, не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджало усвідомленню при укладенні договору. Сторони не приховували фактів, які б могли мати істотне значення та були свідомо приховані ними. У момент підписання договору усвідомлювали значення дій і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором. 10.12.2021 [PERSON] на ім`я [PERSON] була видана довіреність на право експлуатації, керування, ремонтування та слідкування за технічним станом, а також розпорядження з правом його продажу, обміну, здачі в оренду автомобіля Volkswagen beetle, 2017 року випуску, що належить їй на праві приватної власності (т. 1 а. с. 105). Як вбачається з довідки Обслуговуючого Кооперативу «Гаражний Кооператив «РАКЕТА-2» від 28.08.2020 [PERSON] є членом кооперативу та користувачем гаражного боксу № [NUMBER] , технічний паспорт № [NUMBER] від 27.06.2011, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246777963101; є власником гаражного боксу № [NUMBER] , розташованого за адресою: [ADDRESS] згідно технічного паспорту № [NUMBER] , реєстраційний номер № [NUMBER] літ. В-1 та свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого ГБТІ 23.09.2011; пайовий внесок внесений повністю. (т. 1 а. с. 118). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] мали добрі стосунки, у 2021 році дізналася про їх розлучення, зі слів [PERSON] , з якою склалися близькі стосунки, їй відомо, що шлюб в Україні був укладений з метою подальшого укладення договорів дарування, оскільки так було дешевше, на укладенні договорів наполягав [PERSON] , таким чином сторони здійснили поділ майна подружжя. Зазначені факти їй відомі тільки зі слів [PERSON] , особисто вона присутня при будь-яких розмовах сторін не була. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] та [PERSON] знайомі з 2014, вони спілкувалися, разом відпочивали, спілкування закінчилося у жовтні 2021, коли [PERSON] завів коханку та поїхав з нею на відпочинок до Туреччини. Сторони здійснили поділ майна подружжя (декілька квартир), у зв`язку з тим, що [PERSON] погрожував [PERSON] , тому вона була змушена погодитися на його умови і поділити майно мирно; особисто він не був присутній при розмовах щодо укладення між сторонами шлюбу та договорів дарування, про події йому відомо зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] указав, що є сином [PERSON] , вона з позивачем вирішила розлучитися та поділити спільне майно, машини залишилися у [PERSON] . Їх відносини почалися у 2014, вона поїхала до нього в Ізраїль, в Україну приїздила, за час спільного проживання вони придбали 10 квартир та 2 автомобіля. Сторони разом проживали приблизно до листопада 2021, потім стосунки погіршилися, [PERSON] став частіше їздити до Туреччини, Ізраїлю. Він дізнався, що його дружина, з якою він одружився 21.10.2021, має стосунки з [PERSON] , побачив по геолокації, що вони разом перебувають за кордоном, тому приблизно за місяць з нею розлучився. Сторони одружилися у грудні 2021 з метою поділу спільного майна, що було оформлено договорами дарування, так як це було дешевше. Про ці факти йому повідомляла мати, також він був присутній при їх телефонній розмові, має запис погроз [PERSON] на адресу [PERSON] . Він не тримає злості чи образи на [PERSON] , є тільки розчарування, оскільки він йому був як батько. На придбання майна [PERSON] заробляла разом з позивачем, протягом 8 років, вона працювала покоївкою в готелі в Ізраїлі, розмір доходу він не знає. [PERSON] в Ізраїлі працював водієм. При укладенні договорів дарування присутній не був, інформація відома зі слів матері та у телефонному режимі. У судовому засіданні був прослуханий аудиозапис телефонної розмови, який суд до уваги не приймає, оскільки позбавлений можливості ідентифікації осіб, що приймали участь у розмові, та вирішення питання щодо його належності та допустимості. Згідно зі ст. ст.\~4,\~5\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. У відповідності до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2\~ст.\~78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ч. 1 ст. 82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень\~ст.\~83\~ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12\~червня 2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. («Проніна проти України», № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна і, для такого підтвердження, заявлена вимога про визнання певного майна об`єктом права спільної сумісної власності та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання, не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 3 СК України сім`ю\~складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положеннями\~статті 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій\~статті 372 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~статті 61 ЦК України). Тлумачення\~статті 61 СК України\~свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини третьої\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта\~статті 65 СК України). Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22). Із системного аналізу норм статей\~57,\~60,\~61,\~63,\~65,\~70 СК України\~убачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження пред`явлення вимоги про визнання певного майна об`єктом права спільної сумісної власності та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання, не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 204 ЦК України\~встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). За змістом частини п`ятої статті 203\~ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 717\~ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За змістом статті 234\~ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215\~цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Правові наслідки удаваного правочину врегульовано\~статтею 235 ЦК України, згідно з якою удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20). Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: "Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним". Відповідач за первісним позовом [PERSON] визнала факт купівлі спірної нерухомості під час спільного проживання з позивачем [PERSON] за спільні кошти, у зв`язку з чим зазначений факт не підлягає доведенню у судовому порядку. Щодо показів допитаних у судовому засіданні свідків суд зазначає, що всі свідки є друзями [PERSON] , обставини по справі їм відомі лише з її слів, особистої присутності при спірних подіях свідки не мали, одним із свідків є син відповідачки за первісним позовом [PERSON] , дружина якого розпочала стосунки з [PERSON] під час перебування у шлюбі, наслідком чого було розірвання шлюбу з [PERSON] , а тому відноситься до таких показів критично, вважаючи їх необ`єктивними, та ставить під сумнів достовірність наданої інформації. Також суд не приймає до уваги наявність інформації щодо транспортних засобів Volkswagen beetle, 2017 року випуску, та Jeep grand Cherokee, 2017 року випуску, за відсутності будь-яких вимог відносно даних транспортних засобів, оскільки такі не є предметом розгляду даної справи. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у ході укладення спірних договорів дарування, що є предметом розгляду суду за зустрічним позовом, нотаріусом сторонам була роз`яснена правова природа такого виду правочину, сторони підтвердили дійсність своїх намірів та розуміння правової природи договору дарування як договору безоплатного, підтвердили відсутність будь-яких спорів по відчужуваній нерухомості; приховування фактів, які б могли мати істотне значення й були свідомо ними приховані; ознак фіктивності або удаваності правочину під час укладення даного виду правочину (договору дарування), а також у момент підписання договору усвідомлювали значення дій і могли керувати ними, розуміючи природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором, які обома сторонами повинні усвідомлюватися, а тому не вбачає підстав для визнання договорів дарування удаваними, відмовивши у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у повному обсязі. За таких обставин, враховуючи відсутність спростування факту презумпції спільності права власності подружжя на придбане у період шлюбу майно відповідачкою за первісним позовом [PERSON] , а саме: не доведення належними та допустимими доказами, що вона придбала майно за особисті грошові кошти та в особистих інтересах, факт визнання такого придбання нерухомості за спільні кошти з [PERSON] , суд уважає, що нерухоме майно, про поділ якого як майна подружжя позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду, є спільним майном подружжя, а тому спільно набуте майно (квартири) підлягають поділу, а саме: по частці за кожним з подружжя. Крім того, суд зауважає на тому, що позовні вимоги [PERSON] містять вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя гаражного боксу № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2», право власності на який було набуто [PERSON] у 2020 році. Однак, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] була членом даного гаражного кооперативу з 2011 року, тобто до початку спільного проживання з [PERSON] , самостійно сплатила всі внески, а тому визнання такої позовної вимоги [PERSON] суперечить нормам діючого цивільного законодавства України та задоволенню не підлягає. Суд вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на частку спірної нерухомості, а саме: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , у той час як у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на частину гаражного боксу № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «ГК «РАКЕТА-2» у м. Харкові слід відмовити, оскільки це майно не є спільною сумісною власністю сторін. ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За вимогами частин 1, 6\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ; якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд враховує вартість спірного майна та сплачений судовий збір, стягує з відповідачки за первісним позовом на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 13\~420,00 грн. Оскільки зустрічний позов [PERSON] залишено без задоволення сплачений судовий збір за зустрічну позовну заяву суд уважає за необхідне залишити за [PERSON] . Також суд\~враховує,\~що ухвалою\~Ленінського районного\~суду м.Харкова\~від 21\~листопада 2023\~року за\~клопотанням сторони\~позивача були\~вжиті заходи\~забезпечення позову\~у вигляді\~заборони [PERSON] \~(іпн:\~ [NUMBER] ),\~вчиняти\~будь\~які реєстраційні\~дії\~або\~відчужувати (дарувати,\~укладати\~договір\~купівлі-продажу,\~інше)\~наступних\~об`єктів\~нерухомості,\~а саме:\~квартиру [ADDRESS] \~(Реєстраційний\~номер\~об`єкта\~нерухомого майна:\~2502963263120),\~квартиру\~ [ADDRESS] (Реєстраційний\~номер\~об`єкта нерухомого\~майна:\~ [ADDRESS] \~в\~обслуговуючому кооперативі\~"ГК\~"РАКЕТА-2"\~(Реєстраційний\~номер\~об`єкта\~нерухомого майна:\~2170138063101),\~квартиру\~ [ADDRESS] (Реєстраційний\~номер\~об`єкта\~нерухомого майна:\~1872699863101,\~квартиру [ADDRESS] ,\~(Реєстраційний\~номер\~об`єкта нерухомого\~майна:\~1335118563101),\~квартиру\~ [ADDRESS] \~(Реєстраційний\~номер\~об`єкта\~нерухомого майна:\~992118463101) до винесення рішення у даній справі. Відповідно до частини 7\~статті 158 Цивільного процесуального кодексу України\~у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи те, клопотань від учасників справи про скасування заходу забезпечення позову не надходило, останній продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, після чого вважається скасованими. Враховуючи викладене,

Outcome: partial