Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Адвокат Кочмарьова Т.С. від імені та в інтересах [PERSON] подала до суду зазначений позов. Позов мотивувала тим, що 16 серпня 2023 року [PERSON] взяла у [PERSON] у борг 13 300 дол. США, зі сплатою щомісячно 1 % за користування коштами, зобов`язувалася повернути позику до 01 жовтня 2023 року, що підтверджується відповідною розпискою. Не бажаючи звертатися до суду позивачка неодноразово зверталась до відповідачки із усним проханням повернути кошти, проте отримувала стверджувальну відповідь про те, що борг буде нею повернутий найближчим часом. 30 жовтня 2024 року у порядку досудового врегулювання спору на адресу фактичного місця проживання відповідачки позивачка направила вимогу про повернення боргу. Зазначена вимога відповідачкою не отримана та повернута відправнику. Станом на дату звернення з позовом до суду відповідачка позику не повернула, проценти за користування позикою не сплатила. На підставі викладеного представник позивачки просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 13 300 дол. США, 467,96 дол. США -3 % річних, 2 128 дол. США - відсотки за користування позикою, витрати по сплату судового збору та витрати на правничу правову допомогу. Ухвалою суду від 06 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 28 січня 2025 року о 15 год. 30 хв. Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 18 березня 2025 року о 12 год. 30 хв. 18 березня 2025 року розгляд справи відкладений за заявою відповідачки, наступне судове засідання призначене 09 квітня 2025 року о 16 год. 00 хв. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідача позовні вимоги визнала, пояснила що дійсно неодноразово брала кошти у борг у позивачки, про що надавала розписки. Кошти намагалась повертати, шляхом сплати відсотків. Крім цієї розписки, позивачка має ще декілька розписок. Зазначила, що позивачка з нею спілкуватись не хоче, а тому у досудовому порядку вирішити спір не може. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, заслухавши представника позивачки, пояснення відповідачки дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 16 серпня 2023 року [PERSON] власноручно написала розписку про те, що отримала у борг у [PERSON] 13 300 дол. США, які зобов`язується повернути до 01 жовтня 2023 року, зі сплатою 1 % щомісяця за користування коштами (а. с. 6). Відповідно до розрахунку боргу з 01 жовтня 2023 року до 03 грудня 2024 року основна сума боргу становить - 13 300 дол. США, 3 % річних - 467,96 дол. США, 1 % за користування позикою - 2 128 дол. США (а. с. 5). 30 жовтня 2024 року адвокат Кочмарьова Т.С., як представник [PERSON] , направила на адресу [PERSON] вимогу про повернення позики у розмірі 13 300 дол. США та відсотків за користування. Поштове відправлення № 0740000095498 (а. с. 8). За даними офіційного сайту Акціонерного товариства «УКРПОШТА» зазначене поштове відправлення повернуто відправнику із відміткою «За закінченням терміну зберігання» (а. с. 9). Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань за договором позики у іноземній валюті. Статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). З огляду на ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Крім того, Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц дійшов висновку про те, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. ст. 627 - 629 та 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається із розписки від 16 серпня 2023 року розмір позики становив 13 300 дол. США, термін повернення позики визначений - до 01 жовтня 2023 року, зі сплатою 1 % щомісячно за користування коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні ЦК України є договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідачка, як позичальник свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, факту отримання коштів на умовах визначених у розписці не заперечувала. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно з вимогами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Термін виконання зобов`язання відповідачкою визначений до 01 жовтня 2023 року. За умовами договору (розписки) відповідачка отримала від позивачки кошти в розмірі 13 300 дол. США. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року № 959-XII. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц дійшла висновку про те, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Суд установивши, що відповідачка факт написання розписки та отримання від позивачки коштів у розмірі 13 300 дол. США підтвердила, борг визнала, дійшов висновку про те, що на користь позивачки борг, з урахуванням процентів за користування коштами, підлягає стягненню у судовому порядку у іноземній валюті, яка визначена у розписці. Щодо стягнення з відповідачки 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Верховного Суду від 25 січня 2019 року, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Отже, розмір трьох відсотків річних - штрафні санкції за законом від простроченої відповідачем суми грошового зобов`язання в сумі 13 300 дол. США за час прострочення виконання грошового зобов`язання починаючи від 01 жовтня 2023 року до 02 грудня 2024 року станом становить 467,96 дол. США. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам, а також, те, що у судовому засіданні відповідачка факт написання розписки, отримання від позивачки коштів підтвердила, борг визнала, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. [PERSON] за подачу позову сплатила судовий збір у розмірі 6 620,05 грн, що підтверджується квитанцією від 03 грудня 2024 року №0409-7609-1333-6235. Таким чином, із відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 6620,05 грн. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18. Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокат Кочмарьова Т.С. долучила до позовної заяви: копію Договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2024 року № 25/10-24, додаткову угоду № 1 до зазначеного Договору від 25 жовтня 2024 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги, платіжну інструкцію від 11 листопада 2024 року № @2PL986495 на суму 12 000 грн, призначення платежу оплата за послуги згідно з договором від 25 жовтня 2024 року № 25/10-24, Ларіна Н.Д., прибутковий касовий ордер від 02 грудня 2024 року № 021 на суму 8 000 грн, прийнято від Ларіної Н.Д. на підставі додаткової угоди № 1 до зазначеного Договору від 25 жовтня 2024 року. Як вбачається з умов додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2024 року виконавець - Адвокатське бюро «Кочмарьової Тетяни» зобов`язується надати замовнику - [PERSON] правничу допомогу у цивільній справі за позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, а саме ознайомлення та надання консультацій у справі, подання вимоги до боржника в порядку досудового врегулювання спору, написання та подача позовної заяви, представництво інтересів у суді першої, апеляційної, касаційної інстанції. Вартість послуг складає: 20 000 грн - за надані консультації у справі, подання вимоги до боржника в порядку досудового врегулювання спору, написання та подача позовної заяви, представництво інтересів у суді першої інстанції; 63 000 грн - винагорода за прийняття рішення на користь клієнта. 08 квітня 2025 року Вх. № 17069 представник позивачки через систему «Електронний суд» подала клопотання про стягнення судових витрат до якого долучила розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2024 року на суму 83 000 грн, з них: 20 000 грн - за надані консультації у справі, подання вимоги до боржника в порядку досудового врегулювання спору, написання та подача позовної заяви, представництво інтересів у суді першої інстанції; 63 000 грн - винагорода за прийняття рішення на користь клієнта. Відповідачка заяви про зменшення судових витрат не подавала, у судовому засіданні заперечень щодо розміру судових витрат на правничу допомогу не висловила. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути понесені нею судові витрати по оплаті судового збору у розмірі - 6 620,05 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 83 000 грн.

Outcome: approved