Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь на утримання її повнолітнього сина [PERSON] аліментів на час його навчання до досягнення ним 23-річного віку у розмірі однієї чверті частки всіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 07 травня 2024 року, і до досягнення [PERSON] 23-річного віку, тобто до [INFO] , за умови продовження ним навчання, посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано, від якого мають спільну повнолітню дитину [PERSON] , який навчається у Національному авіаційному університеті на денній формі навчання на контрактній основі. Повнолітній [PERSON] перебуває на утриманні своєї матері [PERSON] , яка є працездатною, працевлаштованою та отримує стабільний дохід, однак, враховуючи те, що вартість навчання та проживання дитини складає 40000,00 грн. на рік, доходу позивачки недостатньо для самостійного утримання спільного сина сторін, тому позивачка разом з повнолітнім [PERSON] опинились у скрутному матеріальному становищі. Позивачка зазначає, що відповідач є працездатним, має постійний дохід, тобто має можливість надавати грошову допомогу для утримання його сина, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, але до суду від неї надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлений належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явився. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалась судова повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовим конвертом з судовою повісткою, що повернулась до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручено відповідачу належним чином. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Крім того, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22). З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав до суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки поспіль відповідача у судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для його неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві поспіль неявки відповідача у судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 17 червня 2024 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явився, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду позивачки, що викладена у поданій нею до суду заяві, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані позивачкою письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком батька по утриманню повнолітньої дитини під час навчання, до досягнення нею 23-річного віку, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 16 листопада 2010 року шлюб, зареєстрований 11 жовтня 2023 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 86, між [PERSON] , відповідачем у справі, та [PERSON] (а. с. 6-7, 38), позивачкою у справі, - розірвано (а. с. 4). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 квітня 2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, [INFO] народився [PERSON] (а. с. 8, 41), третя особа у справі, матір`ю якого зазначено [PERSON] , позивачку у справі, яка у зв`язку з розірванням шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », а батьком [PERSON] , відповідача у справі (а. с. 3). Згідно з довідкою № 586 від 26 вересня 2023 року, виданою Національним авіаційним університетом, [PERSON] , третя особа у справі, є студентом 1 курсу денної форми навчання Факультету економіки та бізнес-адміністрування Національного авіаційного університету ІV (четвертого) рівня акредитації за рахунок коштів фізичних осіб; термін навчання (бакалавр): з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2027 року (а. с. 5). В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, є батьком [PERSON] , третьої особи у справі, який після досягнення повноліття продовжує навчання у Національному авіаційному університеті, про що позивачка зазначила у позовній заяві та не заперечував відповідач, і цей факт відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню і суд приймає його. Як вбачається з довідки № 51 від 29 квітня 2024 року, виданої Відділом освіти, молоді та спорту Арцизької міської ради, [PERSON] , позивачка у справі, яка є матір`ю повнолітнього [PERSON] , третьої особи у справі, працює у Відділі освіти, молоді та спорту Арцизької міської ради та за період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року отримала дохід без відрахування податків у розмірі 191903,17 грн. (а. с. 9). Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України вважає, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилаються сторони, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статей 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітній син продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати його до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Таким чином, обов`язок батька утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ним навчання; існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батька можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Судом встановлено, що [PERSON] , третя особа у справі, який є повнолітньою дитиною [PERSON] , відповідача у справі, після досягнення ним повноліття продовжує навчання у Національному авіаційному університеті на денній формі навчання на контрактній основі (а. с. 5), у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, що не заперечувалося відповідачем. Оцінюючи вищезазначені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітньої дитини, яка навчається. Суд при визначенні розміру аліментів враховує положення статті 200 СК України, відповідно до якої суд визначає розмір аліментів на повнолітнього сина також у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статтею 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків та повнолітньою дочкою. Згідно зі статтею 201 СК України до відносин між батьками і сином щодо надання йому утримання застосовуються норми зокрема статтею 191 СК України. В силу частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до частини 1 статті 183 СК України частка від заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із частиною 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18, при визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Згідно з частиною 1 статті 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Позивачкою та відповідачем не надано суду жодних доказів, підтверджуючих обставини, які відповідно до вимог статті 182 СК України судом необхідно врахувати при визначенні розміру аліментів, тому суд визначає розмір аліментів на підставі наявних у справі доказів. З врахуванням фактичних обставин справи та вимог вказаних норм матеріального права, приймаючи до уваги обов`язок батька дитини утримувати свою повнолітню дитину на період навчання, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатної особи, який має забезпечуватись насамперед батьками, рівного обов`язку батька та матері по утриманню дитини, враховуючи зміну розміру прожиткового мінімуму в сторону збільшення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення аліментів з [PERSON] , відповідача у справі, на її користь на утримання їх спільної повнолітньої дитини [PERSON] на період його навчання у розмірі 1/4 частин зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 07 травня 2024 року і до досягнення [PERSON] 23-х річного віку, тобто до [INFO] , за умови продовження ним навчання. Суд вважає за необхідне стягувати аліменти з усіх видів доходів батька дитини, а не тільки з заробітної плати, оскільки це передбачено пунктом 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з батьків, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, оскільки наявна справа про стягнення аліментів. Беручи до уваги, що позивачка звільнена від сплати судового збору, звернулась до суду із зазначеним позовом 07 травня 2024 року, на підставі статті 141 ЦПК України, судовий збір у сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, у зв`язку з задоволенням позовних вимог позивачки про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. На підставі статей 181, 182, 183, 191, 198-200, 201 СК України,

Outcome: approved