Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

22.03.2016 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] і просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року у розмірі 50 702,37 доларів США, що за курсом 26.08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.02.2016 року складає 1322317,81 грн., стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22.12.2006 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №НАН2АU12180059. Згідно з договором АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 18 811,00 доларів США терміном до 20.12.2013 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, які встановлені кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору. Як зазначено в договорі, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Так, АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 18 811,00 Доларів США.В порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та визначені строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 12.02.2016 року має заборгованість - 50 702,37 доларів США, яка складається з наступного:10 130,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 8 425,42 доларів США- заборгованість по процентам за користування кредитом; 828,08 доларів США- заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 31 318,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань задоговором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідача [PERSON] за договором №НАН2АU12180059 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , як поручителем, укладено договір поруки. Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором №НАН2АU12180059, однак вимога, що була пред`явлена до поручителя стосовно виконання забезпеченого зобов`язання, також залишена без задоволення. Оскільки відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.04.2016 року відкрито провадження за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.07.2016 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року у розмірі 50 702,37 доларів США, що за курсом 26.08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.02.2016 року складає 1 322 317 (один мільйон триста двадцять дві тисячі триста сімнадцять) гривень 81 копійка. Стягнуто у дольовому співвідношенні з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 19 834 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять чотири) гривні 77 копійок. 23.12.2016 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд зазначеного заочного рішення суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.04.2017 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення - задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.07.2016 року по цивільній справі за позовом ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - скасовано і призначена справа до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.08.2017 року цивільну справу №639/2602/16 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості об`єднано зі справою №639/9622/16 за позовом [PERSON] , [PERSON] до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Відповідно до розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.06.2018 року у даній справі було призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі п.п. 2.3.13, 2.3.17, 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.п.5.4, 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу Жовтневого районного суду м. Харкова. Відтак, для розгляду даної справи автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.06.2018 року дану цивільну справу прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. 07.09.2019 року на адресу суду від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому відповідачі просять відмовити у задоволенні позову, зазначивши що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 22.12.2006 року укладено кредитний договір №НАН2АU12180059, згідно якого ПАТ «Приватбанк» зобов`язаний був надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 18 811,00 доларів США на термін до 20.12.2013 року, а відповідач в свою чергу повинен був повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Кредит надавався для придбання автомобіля «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак [NUMBER] . Кредитним договором було встановлено щомісячну суму для погашення кредиту в розмірі 257,38 доларів США. Також в позові зазначено, що в порушення умов кредитного договору відповідач не виконав свої зобов`язання, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Позивачем заявлені позовні вимоги в сумі 50702,37 доларів США. Однак позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» надана відповідь суду від 11.08.2018 року про те, що кредитні кошти в розмірі 13 446,00 доларів США, що за курсом складало 67 902, 30 грн. були видані 22.12.2006 року [PERSON] , що спростовує доводи позивача про те, що кредит був виданий в сумі 18 811,00 доларів США. В цій же відповіді зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк» не володіє інформацією стосовно того, кому та коли і в яких розмірах кредитні кошти, що були видані [PERSON] в касі, передавались чи перераховувались (третім особам). В забезпечення кредитного договору в цей же день 22.12.2006 року був укладений договір застави, за яким передбачено звернення стягнення на предмет застави і передбачена передача предмету застави у власність заставодержателя (позивача) в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з неможливістю сплачувати щомісячні платежі за кредитом відповідачем представник ПАТ КБ «Приватбанк» 22.06.2012 року [PERSON] вилучив автомобіль «CHEVROLET AVEO», держ.номерний знак [NUMBER] в присутності - [PERSON] , про що складено акт прийому-передачі транспортного засобу. Автомобіль був вилучений для погашення заборгованості за кредитним договором. Позивач на запит суду надав відповідь від 11.01.2018 року, в якій підтвердив факт знаходження автомобіля на зберіганні в ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі акту прийому-передачі транспортного засобу від 22.06.2012 року. Також банком повідомлено, що станом на 11.01.2018 року предмет застави не реалізовано. Позивач, надавши суду довідку про те, що автомобіль було передано, визнав цей факт, не вказавши підстав, з яких він його вилучив у відповідача, вказавши, що автомобіль знаходиться на зберіганні. Отже довідка банку від 11.01.2018 року суперечить даним акту прийому-передачі від 22.06.2012 року, оскільки в акті зазначено, що автомобіль буде реалізовано по ринковій вартості, кошти отримані від реалізації будуть направлені на погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того відповідачі вважають необґрунтованою подачу позову до [PERSON] , оскільки це суперечить вимогам ст. 559 ЦК України, згідно якої поручительство припиняється з припиненням забезпеченого ним зобов`язання. Крім того, позов не містить розрахунків суми, яку просить стягнути банк. Позивач не надав документів для перевірки і з`ясування дійсної суми заборгованості боржника, у зв`язку із чим неможливо встановити момент виникнення заборгованості та період нарахування процентів, штрафів, комісій. Банк після першої несплати позичальником встановленого платежу знав про порушення, мав змогу звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості за Кредитним договором, але своїм правом не скористався, у зв`язку із чим пропустив позовну давність. Позов було подано 21.12.2016 року, а останній платіж за кредитним договором здійснено 06.04.2010 року, тобто строк позовної давності закінчився ще в 2013 році. 07.06.2019 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] окремо подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.06.2019 року зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - залишено без розгляду. Роз`яснено позивачам їх право на повторне звернення до суду. Відкладено підготовче засідання у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. 12.07.2019 року на адресу суду від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просить задовольнити позов у повному обсязі, оскільки вважає доводи відповідачів безпідставними. Зокрема, представник позивача зазначає, що 22.06.2012 року відповідачем, врезультаті утвореної заборгованості за кредитним договором №НАН2АU12180059, предмет застави було добровільно передано в АТ КБ «Приватбанк», про що складено акт прийому-передачі транспортного засобу. Станом на 11.01.2018 року предмет застави не реалізовано та знаходиться на зберіганні в АТ КБ «Приватбанк», яким вживаються всі заходи, спрямовані на проведення реалізації. Стосовно строку позовної давності представник позивача звертає увагу на те, що п.11 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, крім того, згідно п.12 договору поруки сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років, отже кредитором пред`явлено вимогу до поручителя в межах п`ятирічного строку, що підтверджується реєстром відправки вимоги. Оскільки згідно з п.1.1. кредитного договору строк повернення кредитних коштів встановлено до 20.12.2013 року, то порука припиняється 20.12.2013 р. + 5 років = 20.12.2018 року, отже твердження [PERSON] стосовно припинення даного договору не відповідає дійсності, як і факт пропущення банком строку позовної давності при зверненні до суду. 16.03.2020 року на адресу суду від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Лисенка А.О. надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких останній просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, додатково зазначивши, що відповідачі дізнались, що 05.05.2012 року заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №2/0417/4145/2012 було звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року в розмірі 123622,23 грн. Зазначене рішення набрало чинності 18.06.2012 року. Тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, що підтверджено правовими позиціями Верховного Суду. Крім того, представник відповідачів звертає увагу на те, що подвійне стягнення, до якого вдається позивач у даній справі, суперечить ст. 61 Конституції України, де чітко зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім того, як вказує представник відповідача, листом від 31.12.2008 року позивачем було повідомлено відповідача [PERSON] , що починаючи з 02.03.2009 року за кредитним договором нараховується підвищена процентна ставка, розмір платежу та розмір пені за невиконання грошових зобов`язань за Кредитним договором, отже обсяг відповідальності вказаного відповідача як боржника збільшився, а за положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. В даному випадку поручитель своєї згоди на збільшення обсягу відповідальності не давав.Отже, порука припинилась 02.03.2009 року і саме з цієї дати слід відраховувати 5-ти річний строк звернення позивача до суду про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , між тим позивач звернувся до суду через 7 років після вказаної дати. Отже правові підстави для стягнення заборгованості з поручителя відсутні. Крім того представник відповідачів наводить ознаки надмірно високого розміру пені та несправедливі умови комісії, які на його думку є нікчемними, з огляду на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 04.06.2020 року та 09.06.2020 року на адресу суду від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшли письмові пояснення на позов, в яких представник позивача додатково обґрунтовує позовні вимоги. 03.08.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова призначено підготовче засідання по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, яке ухвалено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представником відповідача Лисенко Андрієм Олександровичем за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon за наступними реквізитами: електронна адреса - [INFO] . 14.01.2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова підготовче провадження у цивільній справіза позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. Окрім того, 29.09.2021 року на адресу суду від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Лисенка А.О. надійшли письмові пояснення, які стосуються встановлених під час розгляду справи обставин, а саме, що взагалі [PERSON] відповідно до п.1.1 Кредитного договору отримав суму кредиту в розмірі 13446 доларів США, отже розрахунок боргу взагалі є некоректним і таким, що не може бути врахований судом. При цьому матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем кредиту в розмірі саме 18811 доларів США. У свою чергу, 11.10.2021 року на адресу суду від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшли заперечення проти пояснень представника відповідачів від 29.09.2021 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.04.2023 року клопотання представника позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - Яценка Артема Олеговича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі №639/2602/16-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Забезпечено проведення подальших судових засідань в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів представнику позивача АТ КБ «Приватбанк» - Яценко А.О., який зареєстрований у системі «EasyCon» за наступними реквізитами: електронна адреса - [INFO] . 03.04.2025 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова в задоволенні клопотання представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвоката Лисенка Андрія Олександровича про залишення позову без розгляду - відмовлено. Вирішено допустити до участі у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості у якості представника позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» Коробченко Марію Юріївну. У судовому засіданні представники позивача АТ КБ «Приватбанк» надали вступне слово, в якому позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини, враховуючи зміст заяв по суті справи та письмові пояснення, визнали той факт, що вилучений у відповідача автомобіль зберігається в банку, але не реалізований і на час розгляду справи. Відповідачі та представник відповідачів адвокат Лисенко А.О. надали вступне слово, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на викладені в заявах по суті справи та письмових поясненнях обставин. Окрім того, відповідач [PERSON] пояснила, що автомобіль, який був вилучений банком в рахунок заборгованості був майже новий, доглянутий і мав прекрасні технічні характеристики та оснащення, однак у зв`язку з його знаходженням на зберіганні в банку з 2012 року визначається позивачем як неліквідний, що не є виною відповідачів. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 22.12.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» (АТ КБ «Приватбанк») та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір №НАН2АU12180059. На укладення вказаного договору також надано згоду [PERSON] (т.1, а.с.13-14) Згідно з умовами п.1.1 кредитного договору №НАН2АU12180059 ПАТ КБ «Приватбанк» (АТ КБ «Приватбанк») зобов`язався надати позичальникові [PERSON] кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 22.12.2006 року по 20.12.2013 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 18811, 00 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля «CHEVROLET AVEO» -13446, 00 доларів США а також у розмірі 5365,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця.. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 257,38 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Пунктом 1.2. передбачено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок по відсотках, рахунок для обліку комісії і винагороди (із зазначенням конкретних номерів рахунків) Також кредитним договором передбачено в п.3.1., що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1. даного договору. Однак відповідно до п.3.2. договору, згідно ст.. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1.,2.2.4, 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,42% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п.1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п.1.1). Розділом 4 договору передбачена відповідальність сторін і порядок нарахування пені. Відповідач [PERSON] в свою чергу згідно договору зобов`язався виконувати умови, встановлені кредитним договором. Термін дії договору і порядок зміни умов передбачені розділом 5, де, зокрема вказано, що даний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. Також, згідно з умовами п.1.3 вищевказаного кредитного договору забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає застава автомобіля CHEVROLET, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки. Так в забезпечення виконання зобов`язання відповідача [PERSON] за кредитним договором №НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»(АТ КБ «Приватбанк») 22.12.2006 року укладено Договір поруки з поручителем [PERSON] , в якому зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (т.1, а.с. 15). Згідно з п.4 договору у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктом 5 вказаного договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов`язання, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань, яку поручитель зобов`язаний виконати на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, що закріплено в п.6 договору поруки. Згідно п. 11 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. В п.12 передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Однак, зазначене положення договору не свідчить про збільшення сторонами загального строку позовної давності. 19.02.2016 року позивачем на адресу позичальника та поручителя направлено повідомлення про те, що у зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором №НАН2АU12180059 прострочена заборгованість складає 50905,90 доларів США, в тому числі 10 130,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 9253,50 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 0,0 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 31 522, 40доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, які запропоновано сплатити не пізніше 5 календарних днів з дати одержання (т.1, а.с.10-12). Між тим на підтвердження позовних вимог позивачем надано суду розрахунок заборгованості за договором №НАН2АU12180059 станом на 12.02.2016 року, де вказано, що [PERSON] має заборгованість - 50 702,37 доларів США, яка складається з наступного: 10 130,00 доларів США -загальний залишок заборгованість за кредитом; 8 425,42 доларів США -загальний залишок заборгованості по процентам за користування кредитом; 828,08 доларів США - заборгованість за простроченою комісією; 31 318,87 доларів США -загальна сума нарахованої пені(т.1, а.с.5-8). Інших доказів до первісного позову позивачем не додано. Однак під час повторного розгляду справи суду надано відповідачами Акт прийому-передачі автотранспортного засобу CHEVROLET AVEO від 22.06.2012 року. Вказаний акт містить інформацію про те, що співробітником направлення Харківського ГРУ [PERSON] в присутності [PERSON] , оглянуто автомобіль CHEVROLET AVEO, держ. номерний знак [NUMBER] , який знаходиться в заставі в Приватбанку. В ході огляду автомобіля встановлено, що автомобіль технічно справний, при візуальному огляді кузова автомобіля виявлено тріщину лобового скла, вм`ятину крила, наявна нова резина, новий акумулятор, парктронік, ксенон, протитуман, чистий салон (доглянутий), на задній панелі відсутні колонки, кондиціонер працюючий, пробіг згідно з показниками спідометру -118 941, автомобіль комплектований підлоговими килимками 4 шт., дисками металевими, запасним колесом 1 шт., в наявності технічний паспорт. Автомобіль передається представникам банку у вищевказаній комплектації. Аналогова орієнтовна вартість не зазначена. Вказано, що автомобіль буде реалізований за ринковою вартістю, кошти від реалізації будуть направлені на погашення заборгованості по кредитному договору без зазначення його реквізитів. Автомобіль прийняв [PERSON] , передала [PERSON] (т. 1, а.с. 58). Позивачем на запит суду повідомлена листом від 11.01.2018 року №28100 (т.1, а.с.139-143) наступна інформація: кредитні кошти в розмірі 13446,00 доларів США, що за курсом складало 67 902,30 грн., було видано 22.12.2006 року [PERSON] , в підтвердження чого надається виписка (т.1 а.с.141-143); працівник [PERSON] звільнився 03.05.2013 року; 22.06.2012 року предмет застави було добровільно передано в ПАТ КБ «Приватбанк», про що складено акт прийому-передачі транспортного засобу, копія акту додається (т.1 а.с.141); станом на 11.01.2018 року предмет застави не реалізовано та знаходиться на зберіганні в ПАТ КБ «Приватбанк»; ПАТ КБ «Приватбанк» не володіє інформацією стосовно того кому та коли і в яких розмірах кредитні кошти, що було видано [PERSON] в касі, передавалися ним чи перераховувалися третім особам; на підтвердження детальної інформації щодо погашення заборгованості за наданим кредитом направлено на адресу суду виписку по кредитному рахунку Клієнта. Між тим належних доказів того, що АТ КБ «Приватбанк» видав відповідачу [PERSON] кредит саме у розмірі 18 811,00 доларів США суду не надано. Як вбачається з відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 21.12.2017 року №31/2011-1224 автомобіль «CHEVROLET AVEO», 2006 р.в., чорного коліру, № кузова [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] належить [PERSON] , [INFO] . Документи, що стали підставою для реєстрації вказаного автомобіля знищені по закінченню терміну зберігання (т.1 а.с. 136-137). Відповідачами суду надано копію заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2012 року, яке набрало чинності 18.06.2012 року. Вказаним рішенням позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» - задоволені частково. Звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна №НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року, а саме автомобіль:«CHEVROLET», модель: «AVEO», рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] для задоволення грошових вимог кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» за вказаним кредитним договором в розмірі 123 622,23 грн. (т.2, а.с. 26). Вказаним рішенням, зокрема, встановлені певні обставини, а саме, що відповідно до укладеного кредитного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 18811,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.12.2012 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна №НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року, згідно якого відповідач надав в заставу автомобіль «CHEVROLET», модель: «AVEO», рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності останньому. Зобов`язання позичальника, що випливають зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем договору поруки. Однак відповідачі свої зобов`язання не виконують в повному обсязі, в результаті цього виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 07.02.2012 року склала 123 622,23 грн. Таким чином позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають частковому задоволенню, оскільки вимоги щодо укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ, а також надання банку всіх повноважень, необхідних для здійснення протирічать нормам Закону України «Про заставу» щодо процедури звернення стягнення на заставлене майно та правовим висновкам, висловлених Судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України. Представником відповідачів залучено до матеріалів справи копії квитанції на підтвердження часткової оплати кредиту за кредитним договором №НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року (т.2, а.с.162-177). З наданої представником позивача виписки по рахунку [PERSON] з 21.12.2006 року по 20.05.2021 року з відповідними квитанціями вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором№НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року [PERSON] було проведено у 2010 році (т.2, а.с. 190-203), що не суперечить наданим відповідачами доказам, зазначеним вище. Отже в порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання за договором №НАН2АU12180059 від 22.12.2006 року виконував не в повному обсязі, встановленому договором, що визнано відповідачами в судовому засіданні. Між тим відповідачі заборгованість за кредитом вважають на даний час повністю погашеною у зв`язку зі зверненням стягнення за рішенням суду на автомобіль, придбаний за рахунок кредитних коштів, який банку переданий згідно Акту прийому-передачі автотранспортного засобу від 22.06.2012 року. Під час розгляду справи на вимогу суду щодо повідомлення актуальної інформаціїпро місцезнаходження автомобіля, представником позивача надано повідомлення АТ КБ «Приватбанк» від 20.11.2023 року, в якому зазначено, що станом на 20.11.2023 року предмет застави, а саме транспортний засіб марки «CHEVROLET AVEO», ДНЗ [NUMBER] , 2006 року випуску, що належить на праві власності [PERSON] , не реалізовано та знаходиться на зберіганні в ПАТ КБ «Приватбанк» за адресою: м. Харків, вул. Маломясницька, буд. 2А, у зв`язку із його неліквідністю (т.3, а.с. 44). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до яких обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ст. 259 ЦК України, сторони у випадку додержання письмової форми договору, можуть за своєю домовленості збільшити строк позовної давності, однак не можуть скорочувати законодавчо встановлені строки. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч.1 ст. 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором (правова позиція ВСУ від 24.02.2016 року у справі № 6-1824цс15). За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Отже, відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання може бути порука. Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом частини першої статті 559 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. При цьому як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спор і про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Між тим у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13-ц(провадження № 61-37688сво18) зазначено про те, що закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору. Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема, й письмового повідомлення, додаткової угоди тощо. У разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання. Якщо умовами договору поруки передбачена можливість зміни розміру процентів та строків їх сплати в порядку, визначеному кредитним договором, в забезпечення якого надана порука, тоді підстав для її припинення, передбаченої частиною першою статті 559 ЦК України, немає. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною 1 статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (стаття 19 Закону України "Про заставу"). ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Виходячи з умов кредитного договору, за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ КБ "Приватбанк" має право вимагати дострокового повернення всієї суми заборгованості за кредитом, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Згідно з частиною 4 статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2012 року були задоволені позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль: «CHEVROLET», модель: «AVEO», рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , для задоволення грошових вимог кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» за вказаним кредитним договором в розмірі 123 622,23 грн. Станом на 22.06.2012 рокувказаний автомобіль добровільно був переданий відповідачем банку, однак вказане рішення не було виконано ПАТ КБ «ПриватБанк», отже у даних правовідносинах мало місце прострочення кредитора, з урахуванням того, що банк використав своє право на дострокове стягнення кредитної заборгованості. Між тим, суд звертає увагу, що вилучався вищевказаний автомобіль у гарному стані, про що було зазначено представником банку у акті, однак в подальшому станом на 20.11.2023 року предмет застави, а саме транспортний засіб «CHEVROLET AVEO», р.н. [NUMBER] , не реалізовано та знаходиться на зберіганні в ПАТ КБ «Приватбанк» за адресою: м. Харків, вул. Маломясницька, буд. 2А, у зв`язку із його не ліквідністю.Отже позивач АТ «КБ «Приватбанк», маючи рішення суду про звернення стягнення на рухоме майно, не здійснив продажу автомобіля і погашення заборгованості, в рахунок якої банк просив звернути стягнення на автомобіль в позові.Оскільки за положеннями ст.11 ЦК України сторони в договорі мають діяти добросовісно, і банк відповідно до договору обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення заборгованості через звернення стягнення на предмет застави, то боржник має право очікувати погашення заборгованості за рахунок предмета застави. Разом з тим, позивачем до позову не надано жодних доказів того, що банк добросовісно користувався своїм правом продати автомобіль, що такий автомобіль був оцінений за ринковою ціною та взагалі був виставлений на продаж. Таким чином, саме банк за своєю волею обрав у 2012 році такий спосіб захисту своїх прав, як звернення стягнення на рухоме майно відповідача [PERSON] в рахунок погашення наявного у боржника боргу, однак не реалізував це право з незалежних від волі та дій відповідача причин. За таких обставин, заявлена до стягнення сума заборгованості є недоведеною позивачем, оскільки ним не були враховані суттєві обставини, що впливають на розрахунок заборгованості - звернення стягнення на рухоме майно відповідача, наявність у банку всіх прав та можливостей реалізувати заставний автомобіль та отримані від його реалізації кошти направити на погашення кредиту.Згідно рішення суду про звернення стягнення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості за кредитом відповідач був позбавлений свого майна, вартість якого повинна бути направлена на погашення заборгованості.Таким чином наступні вимоги позивача про погашення заборгованості (ті, що заявлені після винесення судом рішення про звернення стягнення на рухоме майно відповідача, згідно якого право продажу предмету застави належить виключно банку, а сам предмет застави перебуває у володінні та розпорядженні банку) можуть бути заявлені банком виключно у разі, якщо виявиться, що на погашення заборгованості виявилась недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет застави.Таким чином, позивачем не надано доказів, що підтверджують позовні вимоги, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Окрім цього слід зазначити, що вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду під час розгляду аналогічних спорів. Так, зокрема, у Постанові від 11.12.2019 року у цивільній справі №219/4755/15-ц Верховний Суд підтримав рішення попередніх інстанцій та відмовив АТ «КБ «Приватбанк» у стягненні, в т.ч., боргу за тілом кредиту, у зв`язку з тим, що банк не вчинив жодних дій по фактичному продажу предмета застави, на який раніше було звернуто стягнення за рішенням суду та який фактично був вилучений банком у боржника - тобто у розрахунку заборгованості не було враховано вартість заставного автомобіля, на який банк звернув стягнення та який був фактично вилучений з володіння, користування та розпорядження боржника.Суд касаційної інстанції також зазначив, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо (Постанова ВС від 08.04.2020 року у справі №761/310/17). Аналізуючи наявні в справі докази, надані сторонами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому у їх задоволенні слід відмовити повністю у зв`язку з недоведеністю. Зазнаачений висновок стосується як вимог до боржника, так і до поручителя. При цьому суд, відмовляючи у задоволенні позову по суті, не вдається до оцінки дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір на користь позивача не стягується.

Outcome: dismissed