Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

27 вересня 2024 року позивачка [PERSON] в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] подала до суду позов до [PERSON] , у якому просить позбавити його батьківських прав відносно доньки [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач [PERSON] є батьком їхньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: не цікавиться життям дочки, не спілкується з дитиною, не приймає участі у її житті, жодного разу її не відвідав, навчанням дитини не цікавиться. Жодної фінансової допомоги відповідач на утримання доньки не надає, демонструє байдужість та небажання перейматися долею дитини, жодних спроб щодо спілкування з дочкою з боку відповідача не було. Ухвалою суду від 01 жовтня 2024 року відкрито провадження по справі, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою суду від 21 січня 2025 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду справи по суті. Позивачка [PERSON] та її представниця адвокат Вуїв О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоч повідомлений про дату, час і місце його проведення належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подав. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області Тичинська Ж.П. у судовому засіданні вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду, при цьому пояснила, що скласти висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав неможливо, оскільки невідомо місце знаходження відповідача [PERSON] , що позбавляє можливості з`ясувати позицію відповідача. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши сторони, думку дитини [PERSON] , з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з такого. [PERSON] народилася [INFO] і її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12 квітня 2011 року серія [NUMBER] (а.с.12). \~ \~ \~ \~Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2015 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 13.05.2015 року. На підставі судового наказу №473/1695/24 року від 10.04.2024 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини : [PERSON] [INFO] . Неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] та навчається у Вознесенській гімназії №7. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 16.12.2024 року матір`ю [PERSON] створені належні житлово побутові умови для проживання дитини. Дитина забезпечення усім необхідним для гармонійного фізичного та психологічного розвитку. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю обставин, які свідчать про ухилення батька неповнолітньої дитини від виконання своїх обов`язків по її вихованню. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми\~Сімейного кодексу України\~(далі\~СК України),\~Закону України «Про охорону дитинства»\~(далі\~Закон №2402-III) та Конвенції ООН про права дитини (далі\~Конвенція). Так, відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Приписами частин 1, 2\~статті 12 Закону №2402-III\~визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з положеннями частини 2\~статті 15 Закону №2402-III\~батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, обставина проживання батька (матері) дитини окремо від неї не звільняє батька (матір) від обов`язку брати участь у вихованні цієї дитини. За змістом приписів частин 1, 4\~статті 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою\~статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1\~статті 164 СК України\~встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на положення частини 2\~статті 10 ЦПК України, суд враховує норму статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, відповідно до якої Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] . На даний час дитина проживає з матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на ухилення батьком дитини від виконання своїх обов`язків по її вихованню, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Надавши оцінку аргументам позивачки, суд зауважує, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд підкреслює, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою як для батька (матері), так і для дитини серйозні правові наслідки, однак, водночас, зауважує, що за певних обставин це є єдиним способом забезпечення якнайкращих інтересів дітей. Так, наявні у справі докази переконливо свідчать про те, що відповідач тривалий час взагалі не займається вихованням дочки [PERSON] . Відповідач не піклується про неї та її розвиток, не спілкується з нею, не цікавиться її здоров`ям, життям та навчанням. Матеріали справи не містять жодних фактичних даних, які б вказували на наявність у відповідача труднощів чи перешкод, що унеможливлюють виконання ним обов`язку по вихованню дитини, тобто наявність об`єктивних причин, які не залежали від його волі та пояснюють таку поведінку відповідача. Таким чином, з огляду на викладене у своїй сукупності, суд доходить переконання, що відсутність будь-яких дій зі сторони відповідача стосовно своєї неповнолітньої дочки щодо її виховання, є свідомою, а відтак умисною та винною поведінкою. Така поведінка відповідача свідчить про нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини, тому дає підстави стверджувати, що він усвідомлено ухиляється від виконання цих обов`язків. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що ухвалене у цій справі рішення є заочним, а відтак може бути переглянуто судом за його заявою, поданою у визначений процесуальним законом строк (протягом тридцяти днів з дня його проголошення). На підставі\~статті 51 Конституції України, статей\~155,\~164-166 Сімейного кодексу України, статей\~12,\~15 Закону України «Про охорону дитинства», статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року та

Outcome: approved