Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

18.03.2025 року позивачка звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання її матері, [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 22.11.2023 р. позивачка перебуває у шлюбі з відповідачем. [INFO] у них народилася спільна дитина - [PERSON] . 26.07.2024 р. чоловік був призваний на військову службу та проходив військову службу в Збройних Силах України у військовій частині [NUMBER] . 16.09.2024 р. вона (позивачка) отримала письмове сповіщення про те, що її чоловік [PERSON] зник безвісти 15.09.2024 р. під час штурмових дій противника у районі населеного пункту Торецьк Донецької області. На даний час склалася ситуація, що вона (позивачка) не може зареєструвати місяце проживання дитини без письмової згоди батька або висловленої за його особистої присутності. Листом від 13.03.2025 р. відділ «Центр надання адміністративних послуг» Охтирської міської ради відмовив в наданні адміністративної послуги (у реєстрації місяці проживання дитини) у зв`язку з відсутністю згоди батька дитини віком до 14 років на реєстрацію місця проживання дитини. Вважає, що для найкращих інтересів дитини буде визначити місце проживання дитини з матір`ю. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подав, справа розглядається в порядку заочного провадження. Представник третьої особи - органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради в судовому засіданні просить врахувати при вирішенні справи висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 22.11.2023 р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.11.2023 р. (а.с. 11). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.03.2025 р. (а.с. 12). З копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 05.12.2013 р. Охтирським МС УДМС України в Сумській області, вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 16.09.2022 та інформації відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 19.03.2025 р. №15-09/419 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10, 23). Відповідно до листа Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Охтирської міської ради №07-11/78 від 13.03.2025 р., №15-16/372 від 13.03.2025 [PERSON] відмовлено в наданні адміністративної послуги (у зв`язку з відсутністю згоди батька на реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , адміністративну справу №267 з надання адміністративної послуги «Реєстрація місця проживання малолітньої дитини» відділом з питань державної реєстрації Охтирської міської ради повернуто без виконання (а.с 5-6). Зі сповіщення сім`ї (близьких родичів) зниклого безвісті від 16.09.2024 р. №7264, витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин від 26.02.2025 р. №20250226-4371 та витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зник безвісті 15.09.2024 р. під час штурмових дій противником у районі населеного пункту Торецьк Донецької області (а.с. 14-18). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частинами 2, 3 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Пунктами 16, 17 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, передбачено, що місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку. Згідно з п. 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою - шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , з народження проживає разом з матір`ю, яка нею опікується, приділяє увагу питанню здоров`я дитини, її розвитку та вихованню. Матір`ю створено належні матеріально-побутові умови для утримання, виховання, всебічного розвитку та догляду за дитиною, підстав, які б перешкоджали проживанню дитини з матір`ю, не виявлено, що підтверджується висновком органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради 01-05/1051 від 04.04.2025 р. Відповідно до висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради 01-05/1051 від 04.04.2025 року орган опіки та піклування вважає, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Враховуючи добросовісне виконання позивачкою батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали б на її виховання та розвиток, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] , що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини. Суд вважає, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини. В контексті забезпечення права дитини на спілкування із батьком, а також права батька на виховання своєї дитини, суд зауважує, що визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю не повинно негативно впливати на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків. Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 569/22963/21 (провадження № 61-12563св22). На підставі викладеного, ст. ст. 7, 141, 161, 171 СК України, Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved