Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

В січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення щодо стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості за кредитним договором №36328 від 15\~червня 2021 року у розмірі 8 925 грн. 00 коп., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 1 500 грн. 00 коп. та простроченої заборгованості за процентами у розмірі 7 425 грн. 00 коп., стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп., а також витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10\~500 грн. 00 коп. Позовна заява обґрунтована тим, що 15 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Авіра Груп» та [PERSON] був укладений договір про надання фінансового кредиту № 36328. Згідно з умовами договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі і на умовах, передбачених Договором. В подальшому 17 лютого 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «АвіраГруп» та ТОВ «ФК «Кеш ТуГоу» укладено договір факторингу №02-17/02/2022 відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Авіра Груп» відступило ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022, ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до [PERSON] .. Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 8 925 грн. 00 коп., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 1 500 грн. 00 коп. та простроченої заборгованості за процентами у розмірі 7 425 грн. 00 коп., внаслідок чого позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача надав заяву, в якій просив суд розглянути справу без участі позивача, не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] \~про час,\~дату і\~місце слухання\~справи повідомлена\~належним чином,\~що підтверджується\~поштовим поверненням,\~ довідкою\~про доставку\~електронного листа,\~довідкою про\~доставку повідомлення\~та трекінгом\~поштового відправлення\~але в\~судове засідання\~не з`явилася,\~причини неявки\~суду не\~повідомила,\~відзив на\~позовну заяву\~не подала, а\~тому зі\~згоди представника\~позивача суд\~ухвалює рішення\~при заочному\~розгляді справи,\~що відповідає\~положенням ст.\~223,\~280\~ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Авіра Груп» та [PERSON] був укладений договір про надання фінансового кредиту № 36328, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором на наступних умовах: Сума виданого кредиту: 1 500 грн. 00 коп.; Дата надання кредиту: 15 червня 2021 року; Строк кредиту : 18 днів; Валюта кредиту: UAN, процентна ставка 2,5 % в день або 912,5 % річних. На підтвердження виконання п. 2.4 Кредитного договору, позивач надає інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» від 21 травня 2024 року, згідно якої 15 червня 2021 на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти у сумі 1500,00 грн. за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , що являється доказом видачі кредитних коштів. 17 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено Договір факторингу № 02-17/02/2022, згідно з якого ТзОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТзОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників за Кредитними договорами, вказаними в Реєстрі боржників від 17 лютого 2022 року, в тому числі і за Кредитним договором про надання фінансового кредиту № 36328 від 5 червня 2021 року, що укладений між ТзОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] .. Згідно платіжної інструкції №3877 від 12 жовтня 2022 року ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало на рахунок ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» кошти у сумі 253\~860,83 грн. за відступлення права вимог за Договором факторингу № 02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Крім того, Верховний Суд у постанові у справі №\~524/5556/19\~від 12.01.2021 дійшов висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Таким чином, скріпивши Договір підписами, у сторін виникли взаємні права та обов`язки. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 25 червня 2024 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить 8 925 грн. 00 коп., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 1 500 грн. 00 коп. та простроченої заборгованості за процентами у розмірі 7 425 грн. 00 коп. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інші фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Всупереч наведеному, відповідач не виконав свої та зобов`язання за кредитним договором №36328. Таким чином, має непогашену заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 8 925 грн. 00 коп., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 1 500 грн. 00 коп. та простроченої заборгованості за процентами у розмірі 7 425 грн. 00 коп. На день розгляду справи заборгованість відповідача перед ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» у добровільному порядку не сплачена, а тому підлягає примусовому стягненню. Отже, на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів, наданих позивачем доказів та вищенаведених положень закону суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог ТОВ «КЕШ ТУ ГОУ» та часткового задоволення позовних вимог шляхом зменшення заявлених до стягнення процентів за користування кредитом з 7 425 грн. 00 коп. до 675 грн. 00 коп. Наведена вище частковість задоволення позовних вимог зумовлена наступним. Так, відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування (строку, на який надавалась позика) внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному договорі, або внаслідок реалізації кредитором свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом (позикою) в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором (договором позики) проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування (строку, на який надається позика). Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір (договір позики) може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем (позикодавцем) й після спливу визначеного кредитним договором (договором позики) строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 18 січня 2022 року по справі №910/17048/17, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012. Таким чином, спираючись на наведені вище правові позиції, враховуючи, що в ході розгляду справи встановлено, що кредит був наданий строком на 18 днів, строк кредитування сплив ще 02 липня 2021 року, докази його пролонгації (продовження), зокрема в порядку п.3.3.3 кредитного договору, відсутні, а проценти за користування кредитом, як вбачається з графіку повернення кредиту, в заявленому до стягненню розмірі 7 425 грн. 00 коп. було нараховано в тому числі за період після 02 липня 2021 року, тобто поза межами строку кредитування, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в частині таких неправомірно нарахованих процентів за користування кредитом, а тому позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості в загальному розмірі 2 175 грн. 00 коп., з яких: 1\~500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 675 грн. 00 коп. заборгованість по процентам. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження надання правової допомоги, позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 29.12.2023, укладений між адвокатом Пархомчуком Сергієм Валерійовичем та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ»,; свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії КС №8096/10 від 18.07.2019 на ім`я Пархомчука Сергія Валерійовича; довіреність від 30.12.2023, за якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» надало ряд повноважень адвокату Пархомчуку С.В., а саме щодо представництва інтересів довірителя у судах, акт про отримання правової допомоги від 24 лютого 2025, рахунок від 17 лютого 2025 про надані послуги за договором про надання правової допомоги від 29.12.2023 на суму 10500,00 грн., платіжну інструкцію № 35178 від 17 лютого 2025, за якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало адвокату Пархомчуку С.В. 10500,00 грн., як оплату за правничу допомогу згідно із договором від 29.12.2023. Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі N\~753/15687/15. Предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною, тому за таких обставин, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10500,00 грн. є завищеними, враховуючи, що зазначені відповідно до акту про отримання правової допомоги від 17 лютого 2025 витрати на канцелярію, на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції, подання до суду позовної заяви не відносяться до витрат на правову допомогу та становлять надмірний тягар для відповідача, враховуючи розмір позовних вимог, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Суд,

Outcome: partial