Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

05.07.2022 до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій позивач просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість в розмірі 10 101,23 дол. США, що в еквіваленті (за курсом НБУ 29,2549 грн. за 1 долар США станом на дату звернення до суду ) становить 295 510,36 грн; стягнути пропорційно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» судовий збір у сумі 4 432,66 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 26 червня 2008 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір № 60/08/840, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 102 000 дол. США, на строк з 26 червня 2008 року по 23 червня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами виходячи з 13,8% річних. Позичальник зобов`язувався здійснювати повернення суми кредиту на рахунок № [NUMBER] , відкритий у АБ «Укргазбанк», щомісячно з 01 по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 425 дол. США. 26.06.2008 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ АБ «Укргазбанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] є солідарним боржником за невиконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором банк звертався до суду з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором за процентами, пені. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» 981 199,16 грн, державне мито в розмірі 1 700 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2011 року в частині стягнення кредитної заборгованості змінено зазначене рішення суду першої інстанції та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість у розмірі 119 783,87 дол. США. Посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором не погашена, а рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 3% річних у порядку ст. 625 ЦК України за період з 04.05.2019-23.02.2022 у розмірі 10 101, 23 дол. США, що в еквіваленті (за курсом НБУ 29,2549 грн за 1 долар США) становить 295 510,36 грн. Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2023, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, передано для розгляду за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 27.02.2023 матеріали справи надійшли на адресу Солом`янського районного суду м. Києва. 10.04.2023 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Кушнір С.І. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. від 29.06.2023, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.07.2023 до суду від представника відповідача 1 - Павлової Юлії Павлівни надійшов відзив на позовну, в якому остання заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необгрунтованість. Зазначила, що у 2011 році банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, досудова вимога щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитом була надіслана ще у 2010 році. Таким чином, банк відповідно до вимог закону та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши строк повернення кредитних коштів з моменту пред`явлення позову про дострокове повернення кредиту, саме з цього моменту позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права і у нього відповідно виникло право на заявлення вимог про стягнення 3-х відсотків річних у порядку ст. 625 ЦК України. Враховуючи те, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року, яку постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року залишено без змін, відмовлено у задоволенні заяви позивача про видачу дубліка виконавчого листа та поновленні строку на його пред`явлення, представник відповідача-1 вважає, що позивач пропустив строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки такий позов подано лише 22.06.2022. Будь-яких причин пропуску строку звернення з позовом до суду позивач не зазначив. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позов подано з пропуском строку позовної давності та застосувати наслідки пропуску такого строку. 01.08.2023 до суду від представника позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшла відповідь на відзив. 13.12.2023 до суду від представника позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшли письмові пояснення по справі. 14.12.2023 до суду від представника позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшли додаткові письмові пояснення по справі. 18.12.2023 до суду від представника відповідача 1 - Павлової Юлії Павлівни надійшло клопотання про долучення документів по справі. 20.12.2023 до суду від представника позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшли заперечення щодо задоволення клопотання представника відповідача про приєднання доказів. Розпорядженням керівника апарату суду Щерби А. від 04.04.2024 № 760 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 199/4064/22, провадження №2/760/2722/24, у зв`язку з неможливістю продовжувати розгляд справи суддею Кушнір С.І., у зв`язку з її звільненням у відставку, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 19.03.2024 № 797/0/15-24. 04.04.2024 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та письмових поясненнях. Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений. Відзиву на позов не подав та причини неявки суд до відома не поставив. Вислухавши думку представників позивача та відповідача-1, суд вважає за можливе розглядати справу відсутності відповідача-2, оскільки його не перешкоджає розгляду справи. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 26 червня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 60/08/840, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 102 000 дол. США, на строк з 26 червня 2008 року по 23 червня 2028 року, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8% річних (пункт 1.1. договору). Відповідно до пункту 1.5 договору кредит надавався на придбання житлової нерухомості: однокімнатної квартири загальною площею 42,30 кв. м жилою площею 18,70 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з пунктом 3.3.3 кредитного договору позичальник зобов`язувався здійснювати повернення суми кредиту на рахунок № [NUMBER] , відкритий у ПАТ АБ «Укргазбанк», щомісячно з першого по десяте число кожного місяця, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, у розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 425 дол. США. Поручителем позичальника [PERSON] за вказаним кредитним договором є [PERSON] , який за договором поруки від 26 червня 2008 року зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із невиконанням позичальником [PERSON] умов кредитного договору про повернення кредиту щомісячними платежами та наявністю простроченої заборгованості банк звертався до суду з позовом про дострокове повернення кредитних коштів. За наслідками розгляду зазначеного позову, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2011 року стягнуто на користь банку солідарно з [PERSON] та [PERSON] кредитну заборгованість у сумі 981 199,16 грн, державне мито в сумі 1 700,00 грн та витрати на ІТЗ в сумі 120,00 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2011 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2011 року змінено в частині стягнення кредитної заборгованості, а саме: стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» кредитну заборгованість у сумі 119 783,87 дол. США. На виконання вищевказаного рішення банком був отриманий виконавчий лист № 2?3436/11 від 12 грудня 2011 року та пред`явлений до примусового виконання, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 5216367. Проте, 30 травня 2017 року на підставі пункту 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У зв`язку з викладеним, в грудні 2020 року позивач звертався до суду із заявою про видачу дубліката вищевказаного виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2021 року, було відмовлено у задоволені заяви. Під час розгляду справи представник відповідача-1 не заперечував, що судове рішення щодо стягнення кредитної заборгованості не виконано. Враховуючи, що рішення суду відповідачем не виконано, борг [PERSON] не повернутий, банк звернувся до суду з цим позовом для захисту своїх порушених прав у порядку ст.625 ЦК України. Таким чином, позивач вказує, що загальна сума заборгованості відповідачів перед банком складає 119 783,87 дол. США. та підтверджена рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2011 року, а тому просив стягнути з відповідачів солідарно 3% річних за період з 04.05.2019-23.02.2022 у розмірі 10 101, 23 дол. США. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Звернення банку з вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як установлено судом, рішенням Солом`янського районного суду від 30 травня 2011 року, зміненим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2011 року, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» кредитну заборгованість в розмірі 119 783,87 дол. США. Оскільки зазначене рішення суду виконано не було, у кінці червні 2022 року банк звернувся до суду з даним позовом про стягнення 3-х відсотків річних у порядку ст. 625 ЦК України. При цьому, як свідчать матеріали справи та не заперечувалося представником відповідача-1 , судове рішення щодо стягнення кредитної заборгованості відповідачами не виконане. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, встановивши, що боржниками основного зобов`язання, визначеного умовами кредитного договору № 60/08/840 від 26.06.2008, не виконано, суму боргу, визначену судовим рішенням у розмірі 119 783,87 дол. США, кредитору не повернуто, суд вважає, що позивач має право вимоги про стягнення 3-х річних у порядку ст. 625 ЦК України. Так, зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Ст.105 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень ст.526, 599, 611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 у справі № 916/190/18. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2023 у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначила, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст.625 ЦК України). Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (п.4 ч.1 ст.602 ЦК України). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20). Судом встановлено, що позивач маючи статус кредитора, реалізовав своє право на звернення у встановлені законом строки до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості та до примусового виконання даного рішення суду. Та обставина, що кредитор пропустив строки на примусове виконання рішення суду жодним чином не пеперешкоджає останньому на пред`явлення вимоги в порядку ст. 625 ЦК України. Враховуючи наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 3-х річних за ст.625 ЦК України не можуть вважатися задавненою вимогою, як і не може вважатися такою, що набула характеру натурального зобов`язання. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року №916/190/18(провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 (п. 141) Велика Палата Верховного Суду уточнює вказаний вище висновок таким. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін). Велика Палата Верховного Суду акцентує увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за "користування кредитом", сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16. У зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем рішення суду, що підтверджується виписками по рахунках, відповідно до ст. 625 ЦК України банк має право вимоги від Позичальника/Боржника та Поручителя/Боржника сплатити три проценти річних від простроченої суми. Як вбачається з наданого розрахунку позивача, який перевірено судом 3% річних за період з 04.05.2019-23.02.2022 становить суму 10 101, 23 дол. США. Вказаний розрахунок відповідачем-1 не спростовано. За таких обставин, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених вимог позивача щодо стягнення з відповідачів 3% річних за період з 04.05.2019-23.02.2022 у розмірі 10 101, 23 дол. США. Відповідачем-1 було подано заяву про застосування строку позовної давності за вимогами позивача, у порядку ст. 267 ЦК України. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Позивач звернувся із позовом до суду 22.06.2022 подавши його до поштового відділення зв`язку. Суд вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності щодо стягнення 3% річних у порядку ст.625 ЦК України, що нараховані за період з 04.05.2019 по 23.02.2022, виходячи з наступного. У період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року діяв карантин, встановлений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, яким зупинено строки визначені, зокрема статтею 257 ЦК, у період від 24.02.2022 по сьогоднішню дату триває воєнний стан. Згідно п. 19 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У Постанові від 07.09.2022 по справі № 679/1136/21, провадження № 61-5238св22 Верховний Суд, Касаційний цивільний суд від 07 вересня 2022 року по справі №679/1136/21 зазначив, що Законом України № 530-IX від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1Закону України "Про торгово-промислові палати"). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки,визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". У пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції ЗаконуУкраїни від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені норми цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, які продовжуються для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином, у період з 12.03.2020 тривають обставини, які зупиня(и)ли, у розумінні ст. 263 ЦК України, строки позовної давності, визначені, зокрема, і ст. 257 ЦК України. З огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, а також запроводження в Україні воєнного стану, кредитор вправі стягувати платежі згідно ст. 625 ЦК України за період з 04.05.2019 по 23.02.2022 (включно) та відповідний строк позовної давності на звернення позивачем з даним позовом пропущено не було. Щодо доводів відповідача-2 про пропуск строку позовної давності з підстав спливу позовної давності за основною вимогою, суд зазначає наступне. Згідно ст.266 ЦК України додатковою вимогою є-стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тобто додаткова вимога, що випливає з умов договору, що укладався між сторонами. Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Як зазначалося вище, у постановах Верховного Суду, стягнення 3% річних за невиконання зобов`язання, за своєю природою не є додатковою вимогою. Додатковою вимогою є вимога, яка виникла на підставі договору, штраф, пеня, звернення стягнення на заставне майно. Право на стягнення 3 % річних виникло в силу закону на підставі ст. 625 ЦК України, а не договору, тому не можна вважати стягнення 3% річних за невиконання зобов`язання за рішенням суду, додатковою вимогою. У той же час, вимога про стягнення 3-х річних випливає не з умов кредитного договору, а виникла на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. За вказаних вище обставин, суд вважає, що доводи відповідача-1 щодо пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, є необгрунованими. Таким чином, заява відповідача-1 про застосування строку позовної давності у даній справі, задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2231,33 грн. з кожного.

Outcome: approved