Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаними вище позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що 15.01.2024 між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір №486587-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку визначеному\~статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 15.01.2024 [PERSON] прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення кредитного договору на умовах визначених офертою шляхом направлення через ІТС одноразового ідентифікатора UA-3447. Позивач свої зобов`язання за Договором кредиту виконав та надав Позичальнику грошові кошти у сумі 30 000грн. зі сплатою 1,15013259 процентів за кожен день користування кредитом. Натомість відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, а лише частково сплатила кошти на загальну суму 6500грн. Станом на 22.07.2024 у [PERSON] виникла заборгованість за наданим кредитом у розмірі 120\~221,44грн., з яких: 30 000грн. сума прострочених платежів по тілу кредиту; 87\~045,84грн. сума прострочених платежів по процентах, 3\~175,60грн. - сума прострочених платежів за комісією. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 120\~221,44грн., а також 2422,40грн. сплаченого судового збору. 04.12.2024\~відповідачка [PERSON] \~подала до\~суду відзив, де не заперечувала факт укладення 15.01.2024 кредитного договору №486587-КС-001. Однак вказувала на те, що подані Банком на підтвердження своїх позовних вимог документи не є належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту, оскільки не відповідають вимогам первинних документів. Відсутні й докази, які свідчать про те, що нею було здійснено часткову оплату за кредитним договором у розмірі 6500грн., про що позивач зазначав у позові. В той же час, не заперечувала, що нею дійсно сплачені кошти у рахунок погашення кредиту у розмірі 6500грн. Крім того, надані паперові копії кредитного договору не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5,7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та не є належними доказами укладання договору між нею та ТОВ «Бізнес позика». Вважає, що наявність електронних підписів сторін підтверджує лише їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, у якому втілюється воля сторін правочину. Також, на її думку, необґрунтованою є вимога щодо стягнення з неї комісії за користування кредитом, так як договором не виизначено за які саме послуги Банку вона повинна сплачувати. Крім того, у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, ЗУ «Про споживчий кредит», споживчий кредит надається позичальнику безкоштовно. Таким чином, умови договору про надання споживчого кредиту щодо сплати комісії не відповідають вимогам закону є нікчемними. Просила у задоволені позову відмовити. 18.12.2024 представник ТОВ «Бізнес позика» подав через систему «Електронний суд» відповідь на відзив. Вказує, що доводи відповідачки, викладені у відзиві, є надуманими, не підтверджені жодними доказами та такими, що суперечать умовам укладених правочинів, нормам чинного законодавства, ряду правових позицій викладених у Постановах ВС. Так, укладений 15.01.2024 між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] договір №486587-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», а тому у даній справі належними й допустимими доказами підтверджено факт укладання кредитного договору. Кошти у розмірі 30000грн. були перераховані посередником ТОВ «Бізнес позика» на банківську картку відповідачки, номер якої вона вказала при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті. Також належним є розрахунок заборгованості, оскільки здійснений, виходячи з умов кредитного договору та узгоджується із матеріалами справи. Платіж [PERSON] за кредитним договором був врахований у розрахунку заборгованості. Незважаючи на те, що відповідачка не погоджується із наданим Банком розрахунком заборгованості, свого розрахунку не надає. Позичальниці [PERSON] були запропоновані Банком умови кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту. Відповідачка погодилась із умовами договору та підписала його. Звертав увагу суду на те, що у кредитних договорах ТОВ «Бізнес позика» встановлена комісія саме за надання кредиту, яка є разовою, та розмір якої є незмінним, що не заборонено законом. Просив позов задовольнити. 08.01.2025 представник [PERSON] адвокат Зачепіло З.Я. подала до суду заперечення, де звертала увагу суду на обставини, аналогічні тим, які наведені її довірителькою у відзиві. Розгляд справи відбувався у відсутність учасників справи. У прохальній частині позову та відзиву представник позивача просив розглядати справу у його відсутність. Відповідачка [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Просила у задоволені позову відмовити. У зв`язку із тим, що в судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 15.01.2024 ТОВ «Бізнес Позика» направлено відповідачці [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір №486587-КС-001 про надання кредиту. 15.01.2024 [PERSON] прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення кредитного договору, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС одноразового ідентифікатора UA-3447. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки, про що свідчить п.8 Кредитного договору, адреса, реквізити та підпис сторін. Таким чином, між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір № 486587-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12\~Законом України\~«Про електронну\~комерцію» (а.с.11-21,28-52). Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.\~641,\~644 ЦК України\~на укладення договору позики та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до п.п.2.1, п.п.2.11 Договору, Кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності (Далі Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, спатити проценти за користування Кредитом та комісію за надання Кредиту у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика». Згідно з умовами Договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 2,00000000 стандартна процентна ставка в день; 1,15013259 занижена процентна ставка в день, комісія за надання кредиту становить 4500грн. Дата повернення кредиту 01.07.2024. Згідно п.п.3.2 Кредитного договору, протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом (надалі - Проценти за користування Кредитом), нараховуються за ставкою у п.2.4 Договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання Позичальником графіку платежів, що вказаний в п.3.2.3 та Додатку №1 до Договору і розраховується в порядку описаному нижче. Комісія за надання кредиту нараховується одноразово при видачі кредиту на дату видачі кредиту. Розмір комісії залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору (п.п.2.5 Договору). Відповідно до п.п.7.3.1 Кредитного договору, позичальник підтвердила, що отримала від кредитодавця інформацію та документи, надання яких передбачені законодавством України, зокрема передбачену ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування», Паспорт споживчого кредиту, ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також про умови Договору і Правила, що розмішені на сайті Кредитодавця. Крім того, сторонами правочину під час його укладання, було погоджено графік платежів, який зазначений у п.2.3. та Додатку №1 до Договору. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4\~статті 203 ЦК України). За змістом\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до\~статті 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1\~статті 627 ЦК України). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2\~статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2\~статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України\~може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі\~205,\~207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені\~Законом України «Про електронну комерцію»\~(далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1\~статті 3 Закону\~електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3\~статті 11 Закону\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6\~статті 11 Закону\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8\~статті 11 Закону\~у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону\~визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , уклавши договір №486587-КС-001 від 15.01.2024 в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодилась з умовами, які вважала зручними для себе та підтвердила умови отримання кредиту, відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки, а тому, на думку суду, цей правочин відповідно до\~Закону України «Про електронну комерцію»\~вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, що спростовує доводи відповідачки про його одностороннє підписання тільки Банком. Судом встановлено, що ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000,00грн., шляхом перерахування на банківську картку Позичальника (номер якої вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті). Так, згідно Виписки АТ КБ «ПриватБанк» за договором №б/н за період 15.01.2024 15.01.2024, витребуваної судом за клопотанням позивача, 15.01.2024 зараховано на картковий рахунок відповідачки [PERSON] , який відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» кредитні кошти у розмірі 30 000грн. Таким чином, вказане спростовує доводи відповідачки, викладені у відзиві, щодо відсутності належних доказів про перерахунок позикодавцем їй коштів у розмірі, що передбачений договором позики. Крім того, згідно розрахунку заборгованості відповідачка здійснювала часткову оплату в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, чим вчинила конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, який створив для неї певні цивільні права та обов`язки (а.с.37-39). Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 23.12.2020 (справа №127/23910/14-ц). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтями\~526,\~530,\~610 ЦК України\~та частиною 1\~статті 612 ЦК України\~зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання. Разом з тим, відповідачка належним чином своїх зобов`язань за договором не виконала. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, у відповідачки [PERSON] станом на 22.07.2024 виникла заборгованість у розмірі 120\~221,44грн.,\~з яких:\~30\~000грн.\~ сума\~прострочених платежів\~по тілу\~кредиту;\~87\~045,84грн.\~ сума\~прострочених платежів\~по процентах,\~3\~175,60грн.\~-\~ сума\~прострочених платежів\~за комісією (а.с.37-39). Наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, містить розмір відсоткової ставки, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань, а також у ньому відображено часткове погашення відповідачкою заборгованості, а тому приймається судом як належний та допустимий доказ заборгованості за договором. Згідно з позицією Верховного Суду у постанові від 08 липня 2020 року по справі №464/4985/15-ц твердження заявника про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано. Вищенаведене спростовує доводи відповідачки про те, що розмір заборгованості не підтверджений належними доказами. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 зроблено висновок, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). [PERSON] не спростувала розмір заборгованості за кредитним договором, наявність якої підтверджується розрахунком, наданим позивачем та відповідачкою не надано контррозрахунок, який би піддавав сумніву розмір такої заборгованості. Також у разі неможливості самостійно надати розрахунок заборгованості, відповідачка має право заявити клопотання про призначення судової економічної експертизи, проте також цього не зробила. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 760/14330/15-ц та від 08 жовтня 2023 року у справі № 489/192/17. Із розрахунку заборгованості за договором № 486587-КС-001 про надання кредиту від 15.01.2024 вбачається, що [PERSON] 29.01.2024 було здіснено погашення заборгованості у розмірі 6500грн. Вказані кошти у розмірі 5175,60грн. були враховані на погашення відсотків та 1324,40грн. на погашення комісії (а.с.37). Крім того, вказана обставина була підтверджена відповідачкою у відзиві, а тому не підлягає доказуванню. Щодо стягнення правомірності стягнення з відповідачки відсотків та комісії, то суд вважає за необхідне зазначити наступне: Відповідно до\~статті 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно із частиною 1\~статті 1048 Цивільного кодексу України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1\~статті 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 2\~статті 1048 Цивільного кодексу України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Щодо розміру процентів, то такий розмір, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2\~ст. 1056-1ЦК України). Із розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем дотримано умови кредитного договору щодо строку кредитування та нараховано відсотки за користування кредитом у визначеному договором розмірі за кожен день в період з 15.01.2024 по 01.07.2024 включно. Після закінчення строку кредитування жодних відсотків, штрафів, пені чи інших стягнень відповідачці не нараховувалися, а заборгованість за відсотками за користування кредитом становила 87045,84грн. Тлумачення змісту кредитного договору дає підстави для висновку, що сторонами погоджено саме відсоткову ставку за користування кредитом, а не відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, що настає у разі невиконання зобов`язань за договором. Отже, положення\~ст.\~18\~Закону України\~"Про\~захист прав\~споживачів" не можуть бути застосовані щодо обумовлених сторонами процентів за користування кредитом. Відповідно до п. 5 ч. 3\~ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливою умовою договору. Статтею 549 ЦК України\~передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У цій справі проценти за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідача, нараховані виключно у межах строку дії кредитного договору в порядку 1056-1ЦК України\~та вони не є мірою відповідальності за невиконання боргових зобов`язань позичальником в розумінні п.5 ч.3\~ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~і\~ст. 549 ЦК України. Статтею 18 Закону\~Закон України «Про захист прав споживачів»\~передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» (частина друга\~статті 18 цього Закону) - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Отже, наведеними вище нормами передбачено, що у разі, якщо особа вважає несправедливим умови договору, вона має звернутися до суду з позовом про визнання таких умов договору недійсними. Однак з таким позовом [PERSON] до суду не зверталася. Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 03 лютого 2020 року у справі № 554/1400/16-ц. Нікчемний правочин (частина друга\~статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення частини першої\~статті 203 ЦК України\~свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в\~статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд звертає увагу, що за умовами договору про надання кредиту №486587-КС-001, а саме п.п.2.5 передбачено комісію за надання кредиту\~у розмірі 4500грн. Відповідно до умов вказаного вище договору, позичальник підтвердив, що він ознайомлений з Договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклав Договір з вільним волевиявленням. Позичальник підтвердила, що отримала від кредитодавця інформацію та документи, надання яких передбачені законодавством України, зокрема передбачену ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування», Паспорт споживчого кредиту, ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також про умови Договору і Правила, що розмішені на сайті Кредитодавця. У свою чергу, відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»\~загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. За приписами частини другої\~статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже,\~Законом України «Про споживче кредитування»\~безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті\~1\~та частини другої статті\~8 Закону України «Про споживче кредитування»,\~Правління Національного банку України постановою від 11 лютого 2021 року № 16\~затвердило Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Аналізуючи умови договору про надання кредиту, Правила надання споживчих кредитів Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», суд приходить до висновку про правомірність дій Товариства щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між позивачем та відповідачкою кредитним договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов`язкових платежів. Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Отже,підписанням договору №486587-КС-001 від 15 січня 2024 року без будь-яких застережень відповідачка підтвердила, що вона обізнана та погодилася з усіма умовами такого договору. Зміст зобов`язання в наведеному вище кредитному договорі та Паспорті споживчого кредиту викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору, наданого Товариством розрахунку, дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до отримання коштів, які позичальник зобов`язана повернути, із сплатою процентів за кредитним договором та комісії в розмірі та умовах погоджених сторонами. Згідно статей\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно\~ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)(ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1\~ст.530 ЦК України). За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідачка неналежно виконує взяті зобов`язання за укладеним договором й відповідно не надала суду доказів на спростування вказаного, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2422,40грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved