Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому після уточнення позовних вимог просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на 3/10 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належать [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу 2-1129 від 22.03.1990р., виданого Другою Черкаською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка на підставі доручення відповідачки з 1998 року користувалась належною останній частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З 1998 року позивачка втратила зв`язок з відповідачкою, а 12.09.2023 року позивачкою подано до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області заяву за фактом зникнення безвісті відповідачки, внаслідок чого правоохоронними органами було зареєстроване відповідне кримінальне провадження. До теперішнього часу місцезнаходження відповідачки не встановлено. Натомість з 1998 року позивачка продовжує володіння та користування належною відповідачці частиною житлового будинку, а також здійснює усі витрати, пов`язані з утриманням такого майна. Тож позивачка вважає, що має право на набуття у власність належної [PERSON] частини жилого будинку в порядку набувальної давності, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом. Від відповідачки заперечень проти позову не надходило. 30.10.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.12.2024р. судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання відповідачка не з`явилась, про причини неявки не повідомила. Про час і місце розгляду справи повідомлялась шляхом надсилання судових повісток-повідомлень засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Натомість судова повістки-повідомлення повернулись до суду без вручення відповідачці з причин відсутності останньої за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд вважає належним повідомленням. Додатково відповідачка повідомлялась шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду через веб-портал суду. На підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснила, що матері позивачки ( [PERSON] ) на праві власності належить 3/10 частини спірного домоволодіння, які за фактичним використанням являють собою квартиру [ADDRESS] . Відповідачці на праві власності також належить 3/10 частини спірного домоволодіння, які за фактичним використанням являють собою квартиру [ADDRESS] . Інші 2/5 частини спірного домоволодіння за фактичним використанням являють собою житловий будинок Б, що належить на праві власності [PERSON] , яка є прийомною донькою батька. Позивачка та відповідачка є двоюрідними сестрами. У 1998 році відповідачка виїхала до Росії, де згодом залишилась проживати. Перед своїм від`їздом відповідачка запропонувала позивачці жити та користуватись належною відповідачці квартирою у спірному домоволодінні, внаслідок чого склала нотаріально посвідчену довіреність із строком дії на три роки, а в подальшому обіцяла подарувати позивачці відповідну квартиру. Згодом між сторонами був втрачений зв`язок і на теперішній час невідомо місцезнаходження відповідачки, а позивачка фактично продовжує відкрито володіти та користуватись квартирою відповідачки у спірному домоволодінні та виконувати всі обов`язки власника такого житла. При цьому місце проживання позивачки зареєстровано у квартирі спірного домоволодіння, що належить її матері. Зауважила, що безперервно і відкрито користується належною відповідачці часткою спірного домоволодіння, сплачує усі комунальні послуги, а тому має право на набуття у власність такої частки. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі спірне домоволодіння). Відповідно до технічного паспорту від 25.04.2023р. спірне домоволодіння складається з наступних об`єктів: житловий будинок з прибудовами літ. А-І, а, а1 а5 загальною площею 92,4кв.м; житловий будинок з прибудовами літ. Б-І, б, б1 загальною площею 67,5кв.м; господарські будівлі та споруди сараї літ. В, М, К; погріб літ. Г, О; навіс (тимчасовий) літ. Д, Н, П; гараж (тимчасовий) літ. И; вбиральні літ. Е, Ж, З; огорожа №1, 2; водоколонка №4. При цьому житловий будинок з прибудовами літ. А-І, а, а1 а5 складається з двох квартир, що мають відокремлені входи: №1 загальна площа 48,1кв.м; №2 загальна площа 44,3кв.м /а.с. 36-39/. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне домоволодіння та Реєстру прав власності на нерухоме майно спірне домоволодіння є об`єктом спільної часткової власності наступних осіб: [PERSON] (частка 2/5) на підставі договору дарування від 10.11.2004р. №5511; [PERSON] (частка 3/10) на підставі договору купівлі-продажу №2-1129 від 22.03.1990р.; [PERSON] (частка 3/10) на підставі договору купівлі-продажу №2-4440 від 10.12.1982р. /а.с. 120, 123/ Отже відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу 2-1129 від 22.03.1990р., посвідченого Другою Черкаською державною нотаріальною конторою, набуто у власність 3/10 частки спірного домоволодіння /а.с. 44-45/. 10.07.1998р. відповідачкою складено нотаріально посвідчену довіреність відповідно до якої вона уповноважила позивачку користуватися належною відповідачці частиною жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - для чого надає повіреній особі право мати в будинок вільний доступ, сплачувати всі види комунальних послуг, а також виконати всі інші дії та формальності, пов`язані з цим дорученням /а.с. 11/. З 04.09.2002р. місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с. 10/. 12.09.2023р. позивачка звернулась до Черкаського РУП ГУ НП в Черкаській області з заявою про те, що втратила зв`язок з 1998 року зі своєю двоюрідною сестрою [PERSON] і її місцезнаходження не встановлено. На підстав такої заяви Черкаським РУП ГУ НП в Черкаській області розпочато досудове розслідування в рамках провадження №12023250310002926 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України /а.с. 13/. Під час досудового розслідування слідчим було допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які проживають по сусідству зі спірним домоволодінням і які пояснили, що відповідачка з 1998 року не проживає у спірному домоволодінні. Також свідки зазначили, що позивачки витратила значні кошти на поліпшення та утримання належної відповідачці частини спірного домоволодіння. До теперішнього часу місцезнаходження відповідачки не встановлено. Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності станом на 11.10.2024р. ринкова вартість 3/10 частки спірного домоволодіння складає 515\~090 грн. /а.с. 30/. Позивачка стверджує, що проживає у належній відповідачці частині спірного домоволодіння (квартира [ADDRESS] житлового будинку літ. А-І) з 1998 року і оскільки здійснює відкрите та добросовісне володіння таким майном протягом періоду часу понад двадцять років та виконує обов`язки власника такого майна, то вона вважає, що має право на набуття у власність за набувальною давністю частини спірного домоволодіння, що належить відповідачці, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо права власності на майно, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку наданим суду доказам та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 322 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Натомість згідно з ч. 3 ст. 344 ЦК якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Аналіз змісту обставин спірних правовідносин та підстав позову свідчить, що право володіння та користування позивачки частиною спірного домоволодіння обумовлено наявністю договору між нею та відповідачкою, відповідно до якого позивачка мала право користуватись частиною спірного домоволодіння в період з 10.07.1998р. по 10.07.2001р. (строк дії довіреності, виданої відповідачкою 10.07.1998р.). Отже безтитульне володіння позивачкою часткою спірного домоволодіння починається з 11.07.2001р., а позовні вимоги ґрунтуються на підставі набуття права власності, передбаченої ч. 3 ст. 344 ЦК. В той же час предметом позову є право власності на належну відповідачці ідеальну частку розміром 3/10 у праві спільної часткової власності на спірне домоволодіння. В цьому контексті слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 181 ЦК до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. За змістом ст. 190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Отже слід виснувати, що закон розмежовує поняття речей та речових прав, як окремих об`єктів цивільно-правових відносин. Речове право це суб`єктивне цивільне право, об`єктом якого є річ, а згідно зі ст. 179 ЦК річчю є предмет матеріального світу щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (стаття 356 ЦК). Здійснюючи тлумачення розуміння частки в праві спільної часткової власності як майнового права Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019р. у справі №295/4514/16 зазначив, що аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремими об`єктами цивільних прав. Правовий аналіз змісту ст. 344 ЦК свідчить, що об`єктом набуття права власності в порядку набувальної давності є лише такі об`єкти цивільних прав, як нерухомі та рухомі речі (ст. 181 ЦК). Речові права у спільному майні в такому переліку відсутні. Отже слід виснувати, що в порядку набувальної давності може виникати право власності лише на окремі індивідуально визначені об`єкти, які відносяться до нерухомих та рухомих речей, і які протягом визначеного законом періоду часу повністю перебували у володінні та користуванні особи, яка заявляє вимогу про набуття права власності на такі речі в порядку набувальної давності. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірне домоволодіння є об`єктом спільної часткової власності трьох осіб, серед яких є відповідачка, яка є власником ідеальної частки розміром 3/10 у праві власності на спірне домоволодіння. Право власності на таку частку набуто відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу 2-1129 від 22.03.1990р., в якому відсутня вказівка щодо відповідності такій частці певної частини спірного домоволодіння в натуральному виразі /а.с. 44-45/. За твердженням позивачки по фактичному користуванню належна відповідачці частка припадає на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,3кв.м., у житловому будинку літ А-І спірного домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд. Разом з тим, всупереч ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано належних доказів на підтвердження наявності між співвласниками спірного домоволодіння договору про визначення їх розміру часток в натурі. При цьому, позивачка не заперечує тих обставин, що інші співвласники спірного домоволодіння також володіли і користувались ним протягом періоду часу з 1998 року й дотепер, оскільки проживали у його інших частинах. Зазначене унеможливлює індивідуальне володіння позивачкою належною відповідачці частиною спірного домоволодіння, оскільки відповідна частина не виділена в натурі, а правовий режим правомочностей відповідачки, як власника 3/10 частки, розповсюджується на все спірне домоволодіння в цілому. До того ж сукупний аналіз наданих позивачкою доказів не дає суду підстав дійти висновку про обґрунтованість тверджень, що саме позивачка дійсно фактично проживала у квартирі [ADDRESS] загальною площею 44,3кв.м. у житловому будинку літ А-І та здійснювала щодо такого житла всі правомочності власника протягом строку, що перевищує 15 років до моменту надходження позову до суду. При цьому, суд звертає увагу, що стверджуючи про здійснення витрат з оплати комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] , позивачкою надано суду лише кілька квитанцій за 2023 та 2024 роки про оплату послуг водопостачання та водовідведення, по яких платником відповідних послуг значиться інша особа [PERSON] /а.с. 48-53/. В той же час будь-яких доказів щодо відсутності заборгованості по оплаті всіх інших видів комунальних послуг, які підтверджують фактичне їх споживання під час проживання у житлі (вивезення побутових відходів; споживання електроненергії тощо), суду не надано. Окремо слід зауважити, що заявляючи вимогу про визнання права власності на ідеальну частку розміром 3/10 у спірному домоволодінні в порядку набувальної давності, тобто частку зміст якої не визначений в натурі, позивачка фактично оспорює майнові права на таке домоволодіння інших співвласників, яких не визначала у своєму позові в якості відповідачів. Варто звернути увагу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Верховний Суд у своїй постанові від 15.09.2021р. у справі №344/17464/15-ц зазначив, що «відповідно до частин першої четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку». Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26.01.2022р. в справі № 457/726/17). З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Як вже зазначалося, в даному випадку суду не надано доказів наявності договору між співвласниками спірного домоволодіння щодо визначення розміру їх часток в натурі, а відтак кожен з таких співвласників протягом періоду проживання у спірному домоволодінні вважається таким, що володів та користувався всім домоволодінням. Таким чином суд доходить висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, безпосередньо стосуються прав та інтересів інших співвласників спірного домоволодіння, а відтак, співвідповідачами у даній справі, крім [PERSON] , обов`язково мали бути ще всі інші співвласники спірного домоволодіння ( [PERSON] , [PERSON] ). Оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, то без залучення належних відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені. За таких обставин суд доходить висновку про необґрунтованість та неправомірність заявлених позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню. Щодо порядку оскарження заочного рішення, то слід зазначити наступне. Оскільки зазначене рішення ухвалене в порядку заочного розгляду справи, то в силу ст. 284 ЦПК України, таке заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed