Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

30.01.2025 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 25.06.2008 зареєструвала шлюб з відповідачем. У шлюбі народився син, [PERSON] , [INFO] . Однак спільне життя не склалося, рішенням суду від 17.07.2012 шлюб було розірвано. З 2012 року і до часу подання позову до суду відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, останній нехтує неповнолітньою дитиною, ігнорує інтереси сина, не цікавиться його життям та станом здоров`я, матеріально не утримує, не бажає брати участь у вихованні та спілкуванні з ним. Зазначає, що неповнолітній [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства. Стягнутих судовим рішенням з відповідача аліментів у розмірі 1000,00 грн не вистачає на забезпечення потреб [PERSON] , тому вважає за доцільне змінити спосіб стягнення аліментів. З урахуванням викладеного просить: - позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - змінити спосіб стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , стягнувши їх у розмірі частки від усіх видів доходів платника аліментів щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. Ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.03.2025 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю із підстав, викладених у ньому, та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав, не заперечує проти їх задоволення, зазначивши, що не бажає проживати з позивачкою та дитиною, вважає, що сину [PERSON] буде краще з матір`ю. Від виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області надійшов лист із проханням проводити розгляд справи без участі їхнього представника та прийняти рішення відповідно до закону. Від відділу служби у справах дітей та сім`ї Кириківської селищної ради, Охтирського району, Сумської області надійшла заява з проханням проводити розгляд справи без участі їхнього представника. Позов підтримують. Приймаючи до уваги викладене, з огляду на позицію сторони позивача, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дійшов такого висновку. Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до норм сімейного законодавства. Установлено, що сторони з 25.06.2008 по 27.07.2012 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 17.07.2012 №1803/1216/2012 (а.с. 13). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 30.07.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Великописарівського районного управління юстиції Сумської області, свідоцтвами про шлюб позивача. Неповнолітній [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 14-16). З довідки №01-16/1124 від 02.12.2024 вбачається, що [PERSON] з 01.09.2023 навчається у відокремленому структурному підрозділі «Конотопський індустріально-педагогічний фаховий коледж Сумського державного університету», навчається на бюджетній основі, термін закінчення у червні 2027 року (а.с. 23). Неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, [PERSON] , що підтверджується витягами з Реєстру територіальної громади та довідками про взяття на облік ВПО (а.с. 7-8, 21-22). Заочним рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 05.10.2017 №575/1060/17 з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 04.09.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17-18). Згідно з довідкою від 08.01.2024 №2793-5-261, виданою відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорозькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за виконавчим провадженням [NUMBER] [PERSON] не отримує аліменти з боржника [PERSON] у період з 01.02.2022 по 01.12.2023, відповідно до виконавчого листа по справі №575/1060/17, виданого 30.10.2017 (а.с. 24). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню [NUMBER], станом на 31.01.2024 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складає 45061,69 грн (а.с. 25-29). Згідно з довідкою лікаря від 25.03.2024, з 2012 року [PERSON] не брав участь у амбулаторному лікуванні та профілактичних оглядах дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 31). З характеристики учня 9А класу ліцею імені І.М. Середи Великописарівської селищної ради Сумської області [PERSON] від 07.05.2024 №341 вбачається, що батько [PERSON] участі у вихованні сина не брав (а.с. 32). Орган опіки та піклування Кириківської селищної ради, Охтирського району, Сумської області надав висновок, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] . Зі змісту висновку вбачається, що згідно з актом обстеження умов проживання сім`ї гр. [PERSON] від 03.2025 року, проведеного Відділом «Служба у справах дітей та сім`ї» Кириківської селищної ради, встановлено що вона разом із чоловіком [PERSON] , [INFO] та дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . [INFO] , фактично проживають, як внутрішньо переміщені особи, згідно довідок, за адресою: [ADDRESS] , з 19 вересня 2023 року. Згідно витягів з реєстру територіальної громади вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Під час обстеження встановлено, що родина [PERSON] мешкає в одноповерховому приватному житловому будинку, який винаймає, так як змушені були переїхати із зови бойових дій. Старший син - [PERSON] , навчається на другому курсі ВСП «Конотопський індустріально - педагогічний фаховий коледж Сумського державного університету», його вихованням, навчанням, розвитком, лікуванням займається мати, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за його виховання та здоров`я, так як відповідно до медичного висновку 865 на дитину-інваліда віком до 18 років від 03.09.2020 року, неповнолітній [PERSON] с дитиною інвалідом, має хронічне захворювання нирок. При проведенні Відділом «Служба у справах дітей та сім`ї» Кириківської селищної ради обстеження умов проживання родини [PERSON] порушень та неналежного виконання нею своїх батьківських обов`язків не виявлено, мати створила для своїх дітей, належні соціально-побутові умови проживання, забезпечила збереження психічного та фізичного здоров`я, розумового та духовного розвитку. Діти забезпечені всім необхідним для повноцінного проживання, навчання та розвитку. Спеціалістами Відділу «Служба у справах дітей та сім`ї» Кириківської селищної ради була проведена бесіда з гр. [PERSON] , в ході якої вона повідомила, що з 2012 року і по теперішній чає батько неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям, навчанням, здоров`ям, успіхами сина, з 01.02.2022 року не сплачує аліменти, не підтримує матеріально та взагалі не бажає мати нічого спільного з ним, доля дитини його не цікавить. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина 1 статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини 6 статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У справі, не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що відповідач, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання сина, який проживає з матір`ю. Проте батько зобов`язаний вживати усіх можливих заходів щодо спілкування з сином, участі в його житті, матеріально підтримувати його незважаючи на наявні перешкоди об`єктивного характеру щодо цього. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування суд виходить із того, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. У даному випадку при оцінці дій та поведінки відповідача орган опіки та піклування послався виключно на інформацію надану позивачем та з об`єктивних причин не мав змоги повною мірою з`ясувати та дослідити обставини, що характеризують особу відповідача, умови його проживання, соціальний статус, стан здоров`я, та його поведінку по відношенню до сина і які б давали підстави прийти до висновку про свідоме та умисне та безповоротне ухилення батька від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Орган опіки та піклування не з`ясував та не надав оцінку, чи виконувалось судове рішення щодо стягнення аліментів на утримання дитини на протязі усього часу з часу його звернення до виконання чи до початку здійснення широкомасштабної імперіалістичної агресії з боку російської фередації щодо України не з`ясував об`єктивні причини такого невиконання, а також не спілкування із сином. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач має статус учасника бойових дій, залучався до проведення операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, вимушено переселився із окупованої території. Зазначені обставини як такі, що характеризують особу відповідача та істотно утруднюють спілкування батька із сином не були враховані при наданні висновку. В судовому засіданні був допитаний неповнолітній [PERSON] , [INFO] , який наразі досяг 16 річного віку. Останній пояснив, що батька не пам`ятає, жодного разу не спілкувався із ним у будь-який спосіб. Його утриманням та вихованням займається виключно матір. Не заперечує проти позову. Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо повідомили, що не бачили відповідача за місцем мешкання позивачки та сина. Останній усунувся від спілкування з дитиною, не цікавиться нею. Дитина перебуває на повному утриманні та виховується виключно матір`ю. Відповідно до частин 2, 3 статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. На думку суду, незважаючи на позицію сина, якому невдовзі має виповнитись 17 років, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Відповідно до положень статті 166 СК України позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Також, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Суд бере до уваги покази свідків щодо неналежної участі батька у вихованні дитини. Проте, на переконання суду надання батькові можливості налагодити родинні стосунки з дитиною та попередження його про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні сина, зміну ставлення до його виховання може мати позитивні наслідки, оскільки суду не надано доказів антисоціального статусу відповідача, умисного та свідомого характеру неналежного виконання ним своїх батьківських обов`язків. Із приводу поданих відповідачем заяв про визнання позову суд виходить з наступного. У ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права, апеляційним судом встановлено, що визнання відповідачем позову позивача щодо позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина, є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, суперечить закону та порушує якнайкращі права та інтереси дитини, а тому не приймається судом до уваги у цій справі, так як лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження №61-10115св23). Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та позбавлення [PERSON] батьківських прав, що в першу чергу відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини, попередивши останнього про необхідність змінити ставлення до виховання сина. Відповідно до положень ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положеннями ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд приймає до уваги доводи позивачки, що дитина потребує більше коштів в зв`язку з її зростанням для забезпечення щоденних побутових потреб та розвитку. Виходячи з положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1997, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зміни способу стягнення аліментів. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на подану [PERSON] заяву про визнання позову у частині зміни способу стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить нормам чинного законодавства та не порушує права, свободи й інтереси інших осіб, а тому наявні підстави для прийняття заяви відповідача [PERSON] у цій частині, та задоволення позову. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову в частині зміни способу стягнення аліментів, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Судові витрати позивача пов`язані із сплатою судового збору необхідно залишити за нею без відшкодування На підставі викладеного,

Outcome: partial