Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Луцький міськрайонний суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [INFO] , про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей. Позовні вимоги мотивує тим, що з 2022 року проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] , разом з ними проживали малолітні діти його дружини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 23 грудня 2023 року вони уклали шлюб та в шлюбі народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що неповнолітні діти дружини від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають на його утриманні. Позивач зазначає, що саме він задовольняє усі матеріальні потреби дитини, батько дітей - відповідач [PERSON] жодної участі в їх утриманні та вихованні не приймає. Крім того, їх сім`я має статус багатодітної сім`ї, що підтверджується посвідченням багатодітної сім`ї, виданим Департаментом соціальної підтримки Луцької міської ради 12 червня 2024 року. Вважає, що він відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації як особа на утриманні якої перебувають троє дітей віком до 18 років, а тому встановлення юридичного факту необхідне для отримання відстрочки від призову на військову службу. Просить встановити факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 20 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 20 січня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій вказує, що позовні вимоги визнає та просить справу розглядати за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явилась, в ході розгляду справи надавала пояснення та вказувала що визнає позовні вимоги. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на викладені норми права, суд вважає, що заяви відповідачів про визнання позову не можуть слугувати підставою для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 2023 року, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що відповідач [PERSON] має двоє дітей від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сім`я [PERSON] та [PERSON] має статус багатодітної сім`ї відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого Департаментом соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 293 ЦПК України передбачено, що суд, серед інших, розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до приписів пункту 2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У відповідності 315 - 318 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів перебування на утриманні, якщо вони мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення особистих немайнових чи майнових прав. Правовідносини «утримання дітей», є предметом регулювання Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 14 та ч. 1 ст. 15 СК України сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини особою, яка не має з нею кровного споріднення (як заявник у цій справі), є доведеність існування обставин, в силу яких обсяг прав матері або біологічного батька дитини обмежується або припиняється. За твердженням позивача вбачається, що з моменту перебування у фактичних шлюбних відносин з [PERSON] її малолітні діти від попереднього шлюбу проживають разом з ними та знаходяться на його одноособовому утриманні. Статтею 268 СК України закріплений обов`язок вітчима утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів, сестер, або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю. Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки. Як було зазначено вище, сімейне законодавство, а саме ст.268 СК України передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка. Відносини, які виникають між дитиною та особами, у сім`ї яких вона виховувалась, є подібними до стосунків між рідними батьками та дітьми. Але наявність у дитини родичів за походженням при визначенні кола осіб, які мають обов`язки щодо її утримання, відповідно до законодавства підлягає врахуванню. Тому обов`язок осіб, у сім`ї яких виховувалась дитина, щодо її утримання виникає за умови відсутності у неї батьків, баби, діда, повнолітніх братів і сестер. Матеріали справи свідчать про те, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] мають рідного батька - [PERSON] . Батько дитини не позбавлений батьківських прав, не звільнений від обов`язку надання коштів на утримання дитини. У своїй заяві позивач вказує, що з моменту спільного проживання із [PERSON] її малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] проживають разом з ним, він надає дітям належне утримання та турботу. Законом не заборонено добровільно утримувати неповнолітніх дітей своєї дружини від першого шлюбу, дбати про їх всебічний розвиток, забезпечувати повсякденні побутові потреби, навчання, піклуватися про духовний та фізичний стан, проте таке право заявника не породжує юридичного значення за наслідками встановлення факту, про який просить [PERSON] . Жодних обставин існування перешкод у вирішенні ним питання щодо виховання дітей, лікування чи навчання дітей без встановлення цього факту - заявником суду не зазначено і доказів такого до заяви не додано. Крім того, за встановлених обставин не можна вважати, що позивач є особою, який самостійно утримує малолітніх дітей дружини, оскільки суду не було надано доказів, що така допомога надається саме ним, а не матір`ю малолітніх дітей, на яку такий обов`язок покладений у силу вимог ст. 180 СК України. Отже, до суду не було надано доказів того, що у заявника як у вітчима виник обов`язок утримувати неповнолітніх дітей його дружини від першого шлюбу. Надання ж матеріального утримання чужій дитині добровільно (навіть в разі доведення такого факту) не означає, що дитина перебуває на утриманні особи в розумінніЗакону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Виходячи з аналізу вищевказаних норм та обставин суд зазначає, що заявник як вітчим та за згодою матері дитини може добровільно брати участь у вихованні чи навіть утриманні дитини своєї дружини, проте це не породжує юридичного обов`язку щодо утримання заявником цієї дитини. Таким чином, з огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей.

Outcome: dismissed