Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

[PERSON] 28 травня 2024 року звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з 19 серпня 2011 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що з січня 2022 року сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, мають роздільний бюджет. За таких обставин позивач вважає, що шлюб існує тільки формально та суперечить інтересам сторін; є неможливим спільне піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, як зазначено в ст.55 СК України. Шлюбні відносини між ними припинені та поновлювати позивач їх не бажає. Дитина проживає з позивачем у Німеччині та знаходиться на її утриманні. Відповідач у добровільному порядку достатніх коштів на дитину не сплачує, погодження цього питання у добровільному порядку уникає, а відтак врегулювати відносини з цього приводу у позасудовому порядку виявилося неможливим. У зв`язку з цим в позовній заяві просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 23 000 грн. Вмотивовує тим, що відповідач працює в «Новій пошті» на керівній посаді, де отримує значну зарплату, має кілька автомобілей, володіє нерухомим майном. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, але її представник адвокат Скляр М. І. надала заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення аліментів в розмірі 6000 грн, позов в іншій частині підтримала обсязі та просила його задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, але його представник адвокат Потапов К. О. надав до суду заяву про визнання позовних вимог в частині стягнення аліментів в розмірі 6000 грн, проти задоволення позову про розірвання шлюбу не заперечував. Встановивши фактичні обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову. Судом встановлено, що сторони 19 серпня 2011 року зареєстрували шлюб, про що 19 серпня 2011 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №404. Після реєстрації шлюбу позивач змінила своє прізвище « [PERSON] » на прізвище відповідача « [PERSON] ». Як встановлено судом, шлюбні відносини між сторонами припинилися через втрату почуття любові та поваги один до одного, відсутність взаєморозуміння, сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Згідно Договору довгострокової оренди, позивач проживає в місті Бад-Мюндер в Німеччині. Дитина проживає з матір`ю, що не заперечується відповідачем. Згідно довідок, неповнолітній [PERSON] відвідує кооперативну загальноосвітню школу та дитячу музичну школу міста Бад-Мюндер, мати несе витрати по його утриманню. Оскільки між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дитини, [PERSON] бажає отримувати аліменти за рішенням суду, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог 6000 грн щомісячно. Відповідач визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу в повному обсязі, а позовні вимоги про стягнення аліментів в розмірі 6000 грн щомісяця. Згідност. 111 СК України, суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно достатті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, встановлені у справі, свідчать про те, що він фактично розпався, збереження сім`ї неможливо та суперечить їх інтересам, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Як визначено ст.181 СК України та Пленумом ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що станом на час розгляду справи малолтіній [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Згідно ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифікованопостановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих та адміністративних заходів. Відповідно до ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В Декларації прав людини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений соціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Представник відповідача та відповідач в особистій заяві визнали позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що визнання відповідачем і представником відповідача позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення судового рішення по справі про задоволення позовних вимог. Так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. Питання про розподіл судових витрат щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в яких зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved