Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить: Визначити за [PERSON] право власності в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] на 1/12 частини квартири [ADDRESS] ; на 1/6 частини квартири [ADDRESS] ; на 1/6 частину земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , площею 0,0183 га, на 1/2 частину автомобіля «Toyota Corolla» 1993 року випуску, р.н. [NUMBER] . Визначити за [PERSON] право власності на 1/6 частини квартири [ADDRESS] ; право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; право власності в порядку спадкування на 1/3 частину земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , площею 0,0183га. Перерозподілити та визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки спадкового майна квартири [ADDRESS] , яка належала відповідачам; право власності 1/6 частки квартири [ADDRESS] ; 1/6 частину земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , площею 0,0183 га та автомобіль «Toyota Corolla» 1993 року випуску, р.н. [NUMBER] Позов мотивовано тим, що 23.10.1996 року Відділом реєстрації актів громадського стану виконавчого комітету Одеської міської ради, Актовий запис № 1225 був зареєстрований шлюб між позивачкою по справі - [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження. За час шлюбу придбано квартиру [ADDRESS] , вартістю 10 811 грн. та автомобіль «Toyota Corolla» 1993 року випуску, р.н. [NUMBER] , вартістю 4000 грн. Таким чином, це майно є власністю подружжя, тому вважає, що 1/2 частини вказаного є власністю позивача. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть (Актовий запис № 3779). Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги за законом є: Діти померлого: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; - та дружина [PERSON] . [INFO] помер один із спадкоємців - [PERSON] . Після його смерті спадкоємцем першої черги є його донька - [PERSON] , яка звернулася до Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини. Проте, Постановою вказаної нотаріальної контори від 28.07.2011 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначає, що з тих пір, тобто, більше тринадцяти років, [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності не зверталась, а отже, на ці правовідносини поширюються строки позовної давності. У встановлений строк та установленому порядку були подані заяви для прийняття спадщини від спадкоємців у Першу міську нотаріальну контору міста Одеси, по місцю останнього проживання спадкодавця. Було визначено коло спадкоємців, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , згідно ст. 1274 ЦК України надала у шестимісячний строк заяву до нотаріальної контори про відмовлення від спадщини на користь [PERSON] . У зв`язку з тим, що не було досягнуто домовленості стосовно розподілу майна я - [PERSON] звернулася до суду з позовом про його розподіл. зазначає, що в процесі розгляду справи вона повністю розрахувалася з іншими спадкоємцями за їхні частки у спадковому майні, у зв`язку з чим вони написали до суду заяви про визнання її позову та визнання за мною права власності на все спадкове майно. Суд прийняв вказані заяви та Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2009 року по справі № 2- 1769/09 визнав за нею - [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування на майно після смерті [PERSON] . Проте Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24.06.2010 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове рішення, за яким їй відмовлено в позові. Рішення Апеляційного суду обґрунтовано тим, що за законом, відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини і лише шляхом подання такої заяви до нотаріальної контори. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється звід спадщини на користь інших спадкоємців. У цьому випадку особа, яка прийняла спадщину має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого у порядку спадкування, шляхом відчуження іншому спадкоємцю за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Зважаючи на викладене, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину, яка належить їм з часу відкриття спадщини. Після рішення Апеляційного суду я неодноразово зверталася до відповідачів з проханням отримати у нотаріуса Свідоцтва про право на спадщину та здійснити відчуження своєї долі на мою користь. Однак, відповідачі, отримавши грошові кошти за свої частки, не були зацікавлені в належному оформленні спадкових прав. Зазначає, що всі вони постійно мешкають в м. Севастополь та з 2014 року після окупації міста не мали змоги прибути до м. Одеси для здійснення нотаріальних дій. Оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачка звернулася до суду. Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року у справі було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в загальному порядку. У судовому засіданні 19 грудня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Також, представник позивача зазначив, що не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Відповідачі під час розгляду справи до судового засідання не з`явились про час, дату та місце судового засідання повідомлено належним чином у встановленому порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. Оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про судовий розгляд і не подали відзиву, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.10.1996 року Відділом реєстрації актів громадського стану виконавчого комітету Одеської міської ради, Актовий запис № 1225 був зареєстрований шлюб між позивачкою по справі - [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження. За час шлюбу придбано квартиру [ADDRESS] , вартістю 10 811 грн. та автомобіль «Toyota Corolla» 1993 року випуску, р.н. [NUMBER] , вартістю 4000 грн. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть (Актовий запис № 3779). Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги за законом є: Діти померлого: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; - та дружина [PERSON] . [INFO] помер один із спадкоємців - [PERSON] . Після його смерті спадкоємцем першої черги є його донька - [PERSON] , яка звернулася до Третьої Севастопольської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини. Проте, Постановою вказаної нотаріальної контори від 28.07.2011 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. По місцю останнього проживання спадкодавця, у встановлений строк та установленому порядку були подані заяви для прийняття спадщини від спадкоємців у Першу міську нотаріальну контору міста Одеси, по місцю останнього проживання спадкодавця. Було визначено коло спадкоємців, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , згідно ст. 1274 ЦК України надала у шестимісячний строк заяву до нотаріальної контори про відмовлення від спадщини на користь [PERSON] . Нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори відмовлено позивачу та її донці у видачі Свідоцтва у зв`язку з тим, що: не визначена частка спадкодавця у спільній сумісній власності подружжя; що біржовий договір на квартиру [ADDRESS] має недоліки; здійснено фактичний перерозподіл спадкового майна, а тому за захистом своїх прав нотаріус рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісно власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільно сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс 17. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільно сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільно сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Таким чином позивач має право на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на 1/2 частини автомобіля «Toyota Corolla», оскільки вказане майно придбане у період шлюбу. Відповідно до ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Квартира [ADDRESS] була придбана по біржовому договору купівлі-продажу. Право власності було зареєстровано в установленому порядку. Суд, вважає за необхідне врахувати, що з моменту придбання і до теперішнього часу позивач володіє та користується вказаною квартирою, підтримує її в належному технічному стані, сплачує встановлені комунальні платежі. Таким чином можна вважати, що цей договір є дійсним та зареєстрований в ОМБТУ в установленому порядку. Суд зазначає, що за змістом ст.ст. 1216, 1217, 1218, ст. 1220, ч.1 ст. 1221, ч.2 ст. 1223, ч.1 ст. 1261, ч.ч.1,5 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1273 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, а місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадини, право на спадкування за законом одержують спадкоємці у порядку черговості. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України (шість місяців з часу відкриття спадщини). Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Спадкоємці [PERSON] за законом, а саме: його дружина [PERSON] , його діти- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] своєчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. [PERSON] , донька [PERSON] , у встановленому законом порядку, протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, подала до нотаріальної контори заяву про її відмову від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, що не суперечить вимогам ст. ст. 1273, 1274 ЦК України. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у встановлений законом строк та визначений законом порядок, не подавали до нотаріально контори заяви про відмову від прийняття спадщини. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідачі прийняли спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори, але не оформили свідоцтво про спадщину. Позивачем сплачено вартість їхніх часток спадкового майна, про що вказують розписки, наявні у матеріалах справи, але передача належних їм часток не оформлено в установленому порядку. Відповідно до ч.2 ст. 1279 Цивільного кодексу України: «Спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення.» Суд вважає, що виходячи із вказаної норми закону позивач має право на виділ в натурі спадкового майна, оскільки є співвласницею квартири разом із спадкодавцем, повністю сплатила вартість часток іншим спадкоємцям, отримала від них розписки про отримання грошей та відсутність будь-яких претензій. Отже, їхні інтереси в даному випадку не порушуються. Позивач виконала всі умови для набуття права власності на частки спадкового майна відповідачів, сплатила їм повністю вартість цього майна, однак, вони уникнули оформлення її права у нотаріуса. Також суд погоджується із наданим позивачем розрахунком часток у спадковому майні. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Вказана норма Цивільного кодексу України відповідачами не виконана. Матеріали справи не містять відомостей, про те, що за реалізацією свого права хтось із відповідачів звертався до нотаріальної контори, чи до суду. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під ефективним засобом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект і повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, якій не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під ефективним засобом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект і повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Outcome: approved