Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 228419,17 грн, а саме: заборгованість по заробітній платі у розмірі 215476,09 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 12943,08 грн. В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що позивач з 26 січня 1987 року працює на ДП «Завод 410 ЦА» на посаді начальника електромеханічного відділу, призначений наказом від 23 січня 1987 року №11-д. Відповідно до довідки про доходи, з травня 2022 року по жовтень 2023 року позивачу нараховано дохід у сумі 334614,34 грн, з яких до виплати нараховано 269363,52 грн. Фактично виплачено позивачу з вирахуванням всіх податків та зборів 53888,43 грн, заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті нарахованої заробітної плати за період з травня 2022 року по жовтень 2023 року становить 215476,09 грн. Таким чином відповідачем порушено гарантоване право працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу. Крім того, у зв`язку із несвоєчасним виплатом заробітної плати, компенсація втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати на користь позивача підлягає сума 12943,08 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 20.03.2024 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якій представник відповідача просив відмовити Позивачу у задоволені позову в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 12943,08 грн. В обгрунтування зазначає, що нарахування та стягнення з боржника компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є незаконним та безпідставним, оскільки для застосування відповідальності необхідна вина підприємства. Станом на сьогоднішній день форс-мажорні обставини - військова агресія рф проти України та воєнний стан в державі тривають, виходячи з вищенаведеного, зазначені обставини повністю виключають вину відповідача в затримці виплати заробітної плати. 26.03.2024 через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що сам лише факт дії воєнного стану не є достатньою підставою для звільнення особи від відповідальності у зв`язку із існуванням дії непереборної сили (форс-мажорних обставин), до цих правовідносин, якщо особа, яка допустила порушення строків виплати заробітної платні не доведе, що таке порушення є наслідком дії саме форс-мажорних обставин, не доведе наявність причинно-наслідкового зв`язку між дією непереборної сили та невиконанням свого зобов`язання, а дія непереборної сили прямо заважала виконати зобов`язання роботодавцю. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, відповідно до копії довідки начальника відділу кадрів ДП «Завод 410 ЦА» від 20 грудня 2023 року №53, [PERSON] працює на ДП «Завод 410 ЦА» АТ «Українська оборонна промисловість» на посаді начальника електромеханічного відділу з 26 січня 1987 року (наказ від 23 січня 1987 року №11-л). Згідно з копією довідки ДП «Завод 410 ЦА» про доходи [PERSON] від 04 грудня 2023 року №210, за період з травня 2022 року по жовтень 2023 року, останньому нараховано дохід 334614,34 грн, до виплати 269364,52 грн, виплачено 53888,43 грн. Відповідно до ст.43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Разом із цим, роботодавець має заборгованість перед позивачем по заробітній платі. Відтак, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 215476,09 грн підлягають задоволенню. Щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Позивач надає свій розрахунок компенсації втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Відповідач, заперечуючи проти задоволення цієї позовної вимоги, зазначає про форс-мажорні обставини та запровадження воєнного стану. У той же час, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які свідчать про безпосередній негативний вплив на господарську діяльність підприємства у зв`язку із введенням воєнного стану, що господарська діяльність повністю припинена внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Враховуючи вказане, суд вважає, що на користь позивача також підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 12943,08 грн. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст.141 ЦПК України із відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмір 2284,19 грн.

Outcome: approved