Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

01.05.2024 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13 лютого 1998 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належить зазначеним особам на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності і записаного у реєстрову книгу за № 362п-87-173. У 2024 році, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта Позивач дізналась про наявність заборони відчуження нерухомого майна. Окрім того, позивач - [PERSON] взагалі не володіє жодною інформацією з приводу вказаної заборони: жодного разу не мала відкритих відносно неї виконавчих проваджень, принаймі не була про них повідомлена, не отримувала грошові кошти в борг, не мала заборгованостей та не вчиняла жодних дій, які б могли потягнути за собою накладення заборони на відчуження належного їй нерухомого майна або інших видів обтяжень. Відповідно до усного повідомлення відповідача - відповідні документи у нотаріальній конторі відсутні, тому надання вихідної інформації щодо підстав накладення такого арешту не вбачається можливим. Окрім того, в державному реєстрі власником вказаного майна помилково зазначена [PERSON] , а саме прізвище позивача зазначено помилково: замість вірного [PERSON] , зазначене невірне [PERSON] . За таких підстав, оскільки на даний час відсутні підстави для обтяження квартири [ADDRESS] , враховуючи, що обтяження нерухомого майна, яке перебуває у власності позивача, порушує права останньої, як власника та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном, позивач просить суд скасувати заборону (архівний запис), зареєстрований 12.04.2007 за номером 4793235 реєстратором Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, 49006, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Бандери Степана, 43-А, [NUMBER]; [INFO] на підставі обтяження: постанова АА 738450, 09.12.2003, Сьома дніпровська нотконтора, БУЮ на об`єкт обтяження інше, 1/5 частина кваpтиpи, склад - ціле, стан - добудоване, статус - жиле, адреса: [ADDRESS] , власник [PERSON] , причина відсутності коду: архівний запис. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцева Т.О. Ухвалою суду від 03.05.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам встановлено строк на подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 21.02.2025 було здійснено перехід від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про звільнення майна з-під арешту, з спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. В судове засідання учасники справи, їх представники не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у наданій суду заяві позивач просила розглядати справу у її відсутності. Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками до неї. Відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, що підтверджується поштовим повідомленням, однак правом на подання відзиву, не скористався, письмових заяв не надавав, причину неявки суду не повідомив. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 1998р. належить квартира [ADDRESS] . Свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 13 лютого 1998р. № 4377. Згідно копії інформаційної довідки № 376542436 від 30.04.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 12.04.2007 15:14:47 за № 4793235 реєстратором: Сьома дніпровська державна нотаріальна контора було внесено обтяження: заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 4793235, підстава обтяження: постанова, АА 738450, 09.12.2003, Сьома Дніпропетровська нотконтоpа, БУЮ на 1/5 частину кваpтиpи, розташованої за адресою: [ADDRESS] , власником якої зазначена [PERSON] . Відповідно до копії довідки № 2411 від 05.03.2024, виданої КП «ДМБТІ» ДМР, в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості щодо обтяжень, арештів, заборон. Ухвалою суду від 02.12.2024 від Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області було витребувано належним чином завірену копію постанови АА 738450 від 09.12.2003, на підставі якої було внесено до реєстру обтяження № 4793235, на квартиру [ADDRESS] або будь-які інші наявні у нотаріальній конторі документи щодо підстав внесення вказаного обтяження до реєстру. На виконання ухвали суду від 02.12.2024 Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було повідомлено про відсутність зазначеної в ухвалі суду постанови та будь-яких інших документів щодо підстав внесення вказаного обтяження до реєстру. 01.04.2025 представником позивача - адвокатом Воронько О.О. на підтвердження відсутності відносно позивача відкритих судових проваджень за період з 01.01.2000 по 01.01.2004 було долучено до матеріалів справи копію відповіді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2024 № 02-13/1/722/2024-вих, копію рішення суду від 11.12.2002 по справі № 2-693/03, копію рішення суду від 20.01.2003 по справі № 2/871/03. Відповідно до довідки Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2024 № 02-13/1/722/2024-вих за період з 01.01.2000 по 01.01.2004 позивач була залучена до судових справ в якості відповідача по двом справам № 2-693/03 та № 2/871/03, рішення по яким були винесені відповідно 11.12.2002 та 20.01.2003, тобто за рік, перед винесенням постанови АА 738450 від 09.12.2003, яка була зареєстрована відповідачем 12.04.2007, та яка стала підставою для внесення вказаного обтяження до реєстру. Будь-які докази, які б надавали можливість встановлення, що саме вказані рішення суду були підставами для винесення постанови АА 738450 від 09.12.2003, яка була зареєстрована відповідачем 12.04.2007, та яка стала підставою для внесення вказаного обтяження до реєстру, у суду відсутні. Окрім того, відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв у період 2002-2003 років, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років; 2) накази господарських судів - протягом трьох місяців; 3) посвідчення комісій по трудових спорах - протягом трьох місяців; 4) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 5) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не встановлено законом. Отже, наразі сплили всі строки подання до стягнення виконавчих документів, які б могли бути підставою для стягнення з позивача у даній справі заборгованостей за вказаними вище рішеннями суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частина четверта статті 41 Конституції України визначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодекусу України (далі по тексту - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частини перша та друга статті 319 ЦК України наголошують на тому, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 391 ЦК України вказує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та вказаної вище Конвенції. Отже вбачається, що застосований захід обтяження майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна унеможливлює вільне володіння, користування та розпорядження позивачем своїм нерухомим майном. При цьому, норми статті 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, вбачається, що станом на теперішній час відсутні будь-які розумні підстави вважати, що збереження вказаного обтяження на квартиру є доцільним та пропорційним тій меті, для якої вони на нього накладались. У відповідності до статті 34 Закону України «Про нотаріат», накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 916/3108/17 зроблено висновок, що у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту. Верховний Суд зазначив, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про право власності на майно, яке піддане арешту, а спору про право на майно зі стягувачами чи боржниками немає, що унеможливлює його захист в окремому позовному провадженні, - не засновані на правильному застосуванні положень ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" та порушують права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а відтак, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України. У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Також, згідно рішення Європейського суду з прав людини, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (12-80гс20), держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Враховуючи вказане вище та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що, права Позивача щодо порушення її прав на нерухоме майно підлягають судовому захисту і такий захист не псуперечитиме вимогам закону та не порушуватиме прав та інтересів інших осіб. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, EC HR 2000-1). Враховуючи викладене, беручи до уваги принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, вважаю, що порушене право позивача щодо користування і розпорядження своєю власністю підлягає судовому захисту шляхом скасування вказаного обмеження. З урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі Афанасьев проти України (заява №38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). За таких підстав, оскільки на даний час відсутні підстави для обтяження квартири [ADDRESS] , враховуючи, що обтяження нерухомого майна, яке перебуває у власності позивача, порушує права останньої, як власника та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 1211 грн.20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved