Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за дні невикористаної відпустки. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що він із 15.04.2024 року перебував у трудових відносинах із відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на посаді гірника підземного 3-го розряду з повним підземним робочим днем у шахті тимчасово, із подальшим переведенням на посаду гірника підземного 3-го розряду з повним підземним робочим днем у шахті постійно. 27.08.2024 року позивач був звільнений із роботи за ст. 38 КЗпП України. У порушення норм трудового законодавства при звільненні із [PERSON] не було проведено остаточного розрахунку та залишилася невиплаченою заробітна плата. Розмір заборгованості позивачу невідомий, оскільки про належні йому нараховані та невиплачені суми роботодавець його не повідомив. Відповідно до довідки про заробітну плату, за період із 15.04.2024 року по 27.08.2024 року відповідачем нарахована заробітна плата у розмірі 171483,64 грн. (після утримання обов`язкових платежів та зборів). Однак, згідно з випискою по рахунку [PERSON] за період із 15.04.2024 року по 27.08.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» перераховано позивачу заробітну плату у розмірі 114573,26 грн.. Отже, розмір заборгованості по сплаті заробітної плати складає 56910,38 грн. Крім того, позивач зазначає, що у нього наявні дні невикористаної відпустки у кількості 12 днів. [PERSON] було самостійно здійснено розрахунок розміру компенсації за дні невикористаної відпустки, який складає 5361,93 грн. (16092,04/365*12). Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 56910,38 грн., а також компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 5361,93 грн. та судові витрати. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін. Позивачеві надіслано ухвалу про відкриття провадження по справі, іншим учасникам справи надіслано копії позовної заяви та додані до неї документи. Відповідачу визначено строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачеві роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів із дня отримання відзиву відповідача на позов. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи які беруть участь у справі, не викликались. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено,\~що 15.04.2024\~року [PERSON] \~перебував у\~трудових відносинах\~із відповідачем\~Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Краснолиманське» на\~посаді гірника\~підземного 3-го\~розряду з\~повним підземним\~робочим днем\~у шахті\~тимчасово відповідно\~до наказу\~№118к\~від 15.04.2024\~року,\~із подальшим\~переведенням на\~посаду гірника\~підземного 3-го\~розряду з\~повним підземним\~робочим днем\~у шахті\~постійно відповідно до наказу 227к від 01.07.2024 року (а.с.16 зворот). 27.08.2024 року [PERSON] за власним бажанням звільнився з підприємства відповідно до ст.38 КЗпП України (а.с.16 зворот). Відповідно до довідки з Пенсійного фонду України щодо даних про нараховану заробітну плату від 18.11.2024 року, вбачається, що за період із квітня 2024 року по червень 2024 року включно відповідачем нарахована заробітна плата у розмірі 113160,92 грн.. Однак, дані про нараховану ТОВ «Краснолиманське» заробітну плату [PERSON] за період з липня 2024 року по серпень 2024 року, відсутні (а.с.20). Згідно з випискою по рахунку [PERSON] за період із 16.04.2024 року по 13.11.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» перераховано позивачу заробітну плату у розмірі 114573,26 грн. (а.с.14). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпПУкраїни. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі №243/2071/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі №905/857/19. За приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільнені робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц). Конституційний Суд України у рішенні №2-рп/2008 від 29.01.2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Відповідач ТОВ «Краснолиманське» інформацію про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] (у тому числі розмір компенсації за дні невикористаної відпустки) відповідно до ухвали від 22.11.2024 року до суду не надав. Надана на виконання ухвали суду від 03.02.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області довідка форми ОК-5 від 25.02.2025 року, яка також не містить даних про нараховану ТОВ «Краснолиманське» заробітну плату [PERSON] за період з липня 2024 року по серпень 2024 року. Відсутність у довідці ПФУ, наданої позивачем, інформації щодо нарахування заробітної плати з липня 2024 року по серпень 2024 року свідчить про не нарахування заробітної плати, а не про наявність заборгованості. Виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28.03.2018 у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституційний Суд у рішенні №3-рп/2003 від 30.01.2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Із приводу вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за 12 календарних дні у розмірі 5361,93 грн. грн., суд виходить із наступного. Згідно з ч.1 ст.83\~КЗпП України у\~разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічна норма закріплена у ч. 1 ст. 24\~Закону України "Про відпустки". Згідно з ч. 5, 6ст. 10 цього Закону право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. В обґрунтування\~стягнення компенсації\~за\~невикористану щорічну відпустку позивач зазначає, що він має право на 12 дні відпустки. Так, відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1\~ст. 80 ЦПК України). Утім, стороною позивача не надано до суду підтвердження кількості днів невикористаної відпустки у розмірі 12 днів, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення із відповідача компенсації за дні невикористаної відпустки. Оскільки відповідачем не було надано доказів проведення остаточного розрахунку при звільненні із [PERSON] , тому відсутні підстави для спростування посилань позивача про наявність невиплаченої заробітної плати, що дає підстави для висновку про право позивача на звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав. Однак, перевірити суму нарахування та невиплати заробітної плати у розмірі, зазначеному позивачем у позовній заяві - 171483,64 грн., судом неможливо, оскільки на вимоги суду відповідачем така інформація також не надана. Також слід зазначити, що із довідок ПФУ неможливо визначити остаточну суму заборгованості по заробітній платі у зв`язку із відсутністю її нарахування за період із липня 2024 року по серпень 2024 рік. У зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача щодо виплати йому нарахованої та невиплаченої заробітної плати та вважає за необхідне зобов`язати відповідача ТОВ «Краснолиманське» здійснити нарахування заробітної плати [PERSON] за період із липня 2024 року по серпень 2024 року включно та здійснити виплату заборгованості по заробітній платі, що відповідає відповідним наявним обставинам справи та положенням ч. 2 ст. 5 ЦПК України. Вирішуючи питання судових витрат у справі в порядку ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти їх на відповідача. Оскільки позивач звернувся до суду через підсистему "Електронний суд", що передбачає пониження розміру ставки судового збору із застосуванням коефіцієнту 0,8, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 грн..

Outcome: partial