Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

В лютому 2024 року позивач [PERSON] через представника адвоката Стрепетова П.А. звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати право власності на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , визнати право власності на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 12 квітня 1997 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів громадянського стану Радянського району м. Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбів, зроблено відповідний запис за № 132. Зазначає, що в період шлюбу подружжям придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що вищевказана квартира являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та відповідача. Посилаючись на викладене, а також в зв`язку з тим, що спільне майно набуте подружжям за час шлюбу, просить суд задовольнити її позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2024, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 20.02.2024 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які позивач виконала. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 29.02.2024, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.05.2024, витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . 25.09.2024 до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, у яких останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що дійсно, спірна квартира була придбана відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, за його особисті кошти та кошти його батьків [PERSON] та [PERSON] , отримані від продажу 3-х кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,20 кв.м., та яка належала [PERSON] (батько відповідача), [PERSON] (мати відповідача), [PERSON] (відповідачу), та [PERSON] (брат відповідача) у рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Управління майном Подільської районної державної адміністрації м. Києва 30 квітня 1998 року, згідно з розпорядженням від 30 квітня 1998 року №1288 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1998 року під №3510. Продаж вказаної квартири здійснено за ціною 27200 грн, в той же день, що і купівля спірної квартири, що є предметом спору. При цьому, наголошує, що після продажу 3-х кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,20 кв.м., [PERSON] та [PERSON] подарували свої частки отриманих грошових коштів своїм синам [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що відповідачем, в результаті отримання грошових коштів від продажу своєї частки квартири та подарованих батьками, було придбано 2-х кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,20 кв.м., за ціною 10300 грн. Зазначив, що позивач ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі, з 2005 року виїхала за кордон (Італія), жодних витрат по спірній квартирі не несла, припинила спільне проживання з відповідачем, а донька весь час проживала з батьком та перебувала на його утриманні. Наразі відповідач є інвалідом 3 групи, зі втратою працездатності 50% та проживає у вказаній квартирі. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18.11.2024, було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 17.01.2025 до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких остання вказала, що у 2002 році, перебуваючи у шлюбі із [PERSON] , [PERSON] запропонувала відповідачу купити квартиру, щоб мати своє житло, оскільки після укладання шлюбу вони разом із дитиною проживали у матері позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що роботодавець позивача запропонував їй дати у безвідсотковий борг суму для купівлі такого житла. Після того, як [PERSON] розповіла про таку пропозицію відповідачу, він сказав, що може взяти гроші для купівлі квартири в борг у своїх знайомих. 05.07.2002 [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Квартира перебувала у стані, що потребував капітального ремонту, а тому вони вирішили здавати квартиру в оренду. Починаючи із серпня 2002 і до початку 2005 року включно [PERSON] , будучи офіційно працевлаштованою, разом із [PERSON] із сумісного сімейного бюджету повертали борг за квартиру, при цьому фактично продовжували проживати разом із матір`ю позивачки [PERSON] . У 2005 році [PERSON] поїхала до Італії на заробітки одна. Після її від`їзду [PERSON] та їх донька продовжували проживати у квартирі матері позивача [PERSON] , усі витрати по утриманню дитини та чоловіка несла [PERSON] Квартиру [ADDRESS] продовжували здавати в оренду. У 2007 році відповідач з`їхав від матері позивача, а донька залишилася проживати з бабусею. 26.02.2025 до суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, згідно яких остання заперечила проти доводів, викладених в додаткових поясненнях представника позивача, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав, вказала, що сторони розлучилися в 2024 році. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просила в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що 12.04.1997 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Рядянського району міста Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 132. [INFO] у позивача та відповідача народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.11.1997. 05.07.2002 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. та зареєстрованого за № 2416, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за ціною 10300 грн. Наведене свідчить, що квартира [ADDRESS] придбана в період шлюбу сторін. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірна квартира придбана подружжям в період шлюбу, а відтак є спільним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частинах. Заперечуючи проти позовних вимог в частині визнання квартири об`єктом спільного майна подружжя, відповідачем зазначено про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти, отримані від продажу майна, а відтак спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині визнання квартири спільним майном подружжя, та її поділу, суд приймає до уваги те, що відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Як вбачається з матеріалів справи 05 липня 2002 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , з однієї сторони (продавці), та [PERSON] з іншої сторони (покупець), уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . За домовленістю сторін квартиру продано за 27 200 грн. При цьому, у пункті 3 вказаного договору зазначено, що квартира [ADDRESS] належала продавцям ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Управління майном Подільської районної державної адміністрації м. Києва 30.04.1998 згідно з розпорядженням від 30.04.1998 №1288 та зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.05.1998 №3510. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. 05.07.2002 та зареєстровано у реєстрі за №2410. Таким чином, в результаті приватизації [PERSON] належала на праві власності 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яку він продав згідно вище зазначеного договору та сума його частки від продажу складала 6750 грн. В цей же день, 05 липня 2002 року, між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 10300 грн. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. 05.07.2002 та зареєстровано у реєстрі за №2416. При цьому, у письмових поясненнях, представник відповідача вказувала на те, що після відчуження квартири [ADDRESS] , батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] подарували кошти з продажу своїх часток синам [PERSON] та [PERSON] , що не спростовано стороною позивача. За таких обставин, кошти, отримані [PERSON] в результаті продажу своєї частки квартири [ADDRESS] , та отримані ним від батьків, були достатніми для придбання квартири за [ADDRESS] за 10300 грн. Крім цього, суд враховує, що обидва договори укладено в один день, посвідчено в одного нотаріуса, позивач не була стороною договору купівлі-продажу спірної квартири та не довела жодними належними та допустимими доказами того, що отримувала кошти у борг для придбання квартири, як про це наголошує у письмових поясненнях. При цьому, як вбачається з долученої копії трудової книжки, остання до укладення договору купівлі продажу (05.07.2002) працювала з 23.11.1999 по 31.05.2000, та з 01.06.2000 по 01.07.2002, що спростовує наведені нею доводи про наявність у вказаний період достатнього доходу. Також суд бере до уваги те, що відповідно до довідки № 84 від 25.08.2002, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з даними у довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1035 від 19.10.2005, виданої начальником житлово-експлуатаційної контори №710, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За таких обставин, враховуючи досліджені докази, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира набута у власність відповідачем до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, в результаті правочину купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому квартира [ADDRESS] не може бути визнана судом спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між сторонами, оскільки її власником є відповідач [PERSON] . Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 колегія суддів наголосила, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Суд зазначає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування позовних вимог щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя не знайшли свого об`єктивного підтвердження, законні підстави для поділу квартири у рівних частках між сторонами відсутні, відповідач спростував презумпцію спільної сумісної власності на квартиру, а відтак суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed