Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики удаваним. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №757/9642/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. 21.12.2020 у справі ухвалено заочне рішення, яким вказаний позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000 доларів США та 10510 грн. судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. Наразі [PERSON] оскаржує вказане заочне рішення в апеляційному порядку. Він повідомляє суд про те, що був позбавлений можливості заявити даний позов у межах справи №757/9642/20-ц, оскільки не був обізнаний про існування такого спору, розгляд справи відбувся без його повідомлення та участі, рішення ухвалено в заочному порядку. 29.01.2017 ним було складено розписку, за умовами якої він отримав від відповідача [PERSON] кошти в розмірі 50000 доларів США для подальшої їх передачі за розв`язання питання щодо підписання оренди земельної ділянки. Вказана розписка є удаваним правочином та укладена для приховання договору доручення. Зі змісту розписки слідує, що існували певні домовлені по розв`язанню питання підписання договору оренди земельної ділянки в інтересах [PERSON] за рахунок останнього. Кошти за вирішення цього питання [PERSON] мав передати через нього третій особі. Він умови розписки виконав, гроші були передані, але з невідомих йому причин питання не було вирішено. Вказаний факт зафіксовано в змісті розписки, оригінал якої знаходиться у [PERSON] . Розписка не містить з боку [PERSON] жодних зауважень, які б спростовували факт виконання ним умов розписки щодо передачі коштів третій особі. Між тим, боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладання договору позики (постанова Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16). Він з моменту складання розписки не набув у власність жодне коштовне майно та не поніс жодних значних видатків. Натомість, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Тобто, договори доручення опосередковують відносини, учасником яких с особа (посередник), яка у правовідношенні діє не у власних інтересах, а в інтересах іншої особи. Тобто, в даному випадку виникає два види правового зв`язку - внутрішній та зовнішній. Перший зв`язок (внутрішні відносини) складається між довірителем та повіреним, а другий - власне представницький - між повіреним та третіми особами (зовнішні відносини). За договором доручення довіритель не стає власником того, що ним було отримане в процесі вчинення певних юридичних дій. Отже, як і за договором позики, так і за договором доручення особа отримує певні кошти, речі тощо, проте правові наслідки у таких правочинах кардинально відмінні, а саме: за договором позики - набуття у власність, а за договором доручення - вчинення певних юридичних дій саме за рахунок довірителя, а не власним коштом. Зміст розписки достовірно вказує на те, що 29.01.2017 ним була складена розписка для приховання фактично укладеного між ним та [PERSON] договору доручення. Відповідач ініціював оформлення доручення як розписку за власний кошт. Просив визнати договір позики, оформлений розпискою від 29.01.2017 між ним та відповідачем, удаваним правочином. 16.01.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 28.05.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, який залишається судом без розгляду з огляду на відсутність відомостей про надсилання позивачу. Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 29.01.2017 [PERSON] складено розписку про те, що він отримав від [PERSON] кошти в розмірі 50000 доларів США для подальшої їх передачі для вирішення питання підписання оренди земельної ділянки. Гроші були передані, але з невідомих йому причин питання не було вирішено. Оскільки гроші він брав під свою відповідальність, то вважає борг своїм та зобов`язується повернути гроші в повному обсязі до 01.06.2017. 21.12.2020 Дніпровським районного суду міста Києва у справі №757/9642/20-ц ухвалено заочне рішення, згідно з яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 29.01.2017 у розмірі 50000 доларів США та судові витрати. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що встановлений законом або договором, чи іншим способом, що є ефективним та не суперечить закону. Щодо вимог про визнання договору позики удаваним правочином слід відзначити, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України). Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Суд відзначає, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними, і водночас такі правочини можуть бути визнані недійсними. Аналізуючи зміст розписки від 29.01.2017, складеної позивачем, суд відзначає, що вона не містить ознак, притаманних договору займу або договору доручення. З цієї розписки вбачається, що відповідач передав позивачу грошові кошти в сумі 50000 доларів США для вирішення питання про укладання договору оренди земельної ділянки, тобто позивач отримав грошові кошти для вчинення протиправних дій в сфері орендних відносин землі, оскільки порядок передачі землі в оренду, встановлений Земельним кодексом України. Тобто під час розгляду справи, встановлено, що правочин, який насправді вчинено йогго сторонами, суперечить закону. Відповідно до п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі 522/14890/16-ц, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, укладений між сторонами 29.01.2017 правочин є нікчемним, оскільки він суперечить закону. Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимоги про встановлення нікчемності оспорюваного договору позивач до суду не пред`являв, а захист права шляхом визнання недійсним нікчемного правочину закон не передбачає, оскільки такий спосіб захисту не є ефективним способом та не матиме реальне відновлення порушених прав позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed