Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи позов по тим підставам, що 07 липня 2018 року між позивачем, [PERSON] (далі Позивач) та Відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу Позивач з Відповідачем мають неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] . Проте, спільне життя Позивача з Відповідачем не склалося. Останнім часом між Позивачем та Відповідачем постійно виникали сварки, внаслідок того, що кожний з них мав різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, мали місце непорозуміння з різних питань сімейного життя, взаємні претензії один до одного. Шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем фактично припинено з травня 2024 року. З цього часу спільне господарство ними разом не ведеться, Позивач з Відповідачем проживають окремо. Позивач переконана, що примирення між нею та Відповідачем неможливе, їх сім`я розпалась остаточно та існує формально. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у позивача відсутні спільні інтереси з Відповідачем, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, вони втратили почуття любові та поваги один до одного та перестали бути однією родиною. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та є недоцільним, а тому строк для примирення позивач просить суд не надавати. Майнового спору між Позивачем та Відповідачем наразі не має. Відповідач не погоджується розірвати шлюб в порядку ст. 109 Сімейного кодексу України шляхом подачі до суду спільної заяви про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим Позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Крім того, зазначає, що з травня 2024 року неповнолітня донька [PERSON] проживає разом з Позивачем, [PERSON] по [ADDRESS] . Усі обов`язки щодо утримання та виховання неповнолітньої дитини Позивач несе самостійно. Відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання неповнолітньої доньки, а також від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її виховання. При цьому, неповнолітня донька постійно потребує нормального харчування, одягу, витрат на забезпечення її фізичного та духовного розвитку, необхідного лікування. Натомість, все це потребує значних коштів, а сама Позивач не в змозі в повній мірі цього забезпечити, тому змушена поставити питання про стягнення аліментів. Угоди про добровільну сплату аліментів між Позивачем та Відповідачем не досягнуто. Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків між сторонами не укладався. Стан здоров`я та матеріальне становище Відповідача дозволяє утримувати свою неповнолітню дитину. Отже, оскільки між Позивачем та Відповідачем не досягнуто домовленості щодо питань утримання дитини, яка проживає з позивачкою, а відповідач матеріальної допомоги не надає у добровільному порядку, тому наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за рішенням суду. Враховуючи наведене, просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.07.2018 року Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 137. Після розірвання шлюбу залишити позивачу її шлюбне прізвище [PERSON] . Стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Допустити негайне виконання судового рішення в межах платежу, встановленого законом. Розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 14.02.2025 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами направлено відповідачу за останньою відомою адресою зареєстрованого місця проживання, проте, рекомендований лист з рекомендованим повідомленням повернулись на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Так, від сторін клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходили, тому суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.\~56\~СК\~України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням\~\~права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст.\~104, ч. 3 ст.\~105\~СК\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.\~110, ст.\~112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 07 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що 07.07.2018 року було зроблено відповідний актовий запис № 137, зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] , що стверджуються копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] . Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки, взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Згідно з ч. 2 ст.112 СК України\~передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки, позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Відтак, позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що спільна дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом депутата Бучанської міської ради від 29.01.2025 року. Матір дитини утримує та виховує доньку самостійно. Угоди щодо матеріального утримання дитини між сторонами не досягнуто. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 10\~ст. 7 Сімейного кодексу України\~кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст. ст. 181, 191 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до положень ст.ст.\~183,\~184 СК України\~суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи те, що угоди про сплату аліментів в добровільному порядку сторонами не досягнуто, вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини у заявленому розмірі є обґрунтованими, з метою захисту прав дитини на матеріальне забезпечення, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині у повному обсязі. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України \~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача, а отже судовий збір, сплачений позивачем за позовну вимогу про розірвання шлюбу, слід стягнути з відповідача. Крім того, згідно з ч.6\~ст. 141 ЦПК України\~стягненню з відповідача на користь держави також підлягає судовий збір, оскільки, позивач звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про сплату аліментів. На підставі ст. 24, 84,\~104, 105, 112, 113, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved