Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

в грудні 2024 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Міністерства розвитку громад та територій України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в якому просив: визнати незаконним наказ Міністерства розвитку громад та територій України №59-ОС від 15.11.2024 про звільнення позивача з посади начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Черноморськ); поновити позивача на посаді начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Черноморськ) з 16.11.2024; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.11.2024 до дня ухвалення судом першої інстанції рішення, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача 9704,51 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача 50000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, серед іншого, що 18.11.2024 о 13-50 год. позивач був ознайомлений із наказом Міністерства розвитку громад та територій України №59-ОС від 15.11.2024 про його звільнення з посади начальника Філії з 15.11.2024 на підставі п.6 ст. 40 КЗпП України. Таке звільнення відбулося на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2024 та додаткового рішення цього ж суду від 12.11.2024 у справі №761/26313/23 про поновлення [PERSON] на посаді начальника Філії (15.11.2024 видано наказ Міністерства розвитку громад та територій України №58-ОС «Про поновлення [PERSON] »). Окремо позивачем зауважено, що з наказом про своє звільнення він був ознайомлений не в день самого звільнення, не в день поновлення раніше звільненого працівника на посаді, яку займав позивач, а лише через три дні, при цьому, позивач продовжував здійснювати свої повноваження, не володіючи інформацією про своє звільнення. При цьому, в позові зазначено про порушення порядку звільнення позивача, передбаченого ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення з вказаної підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Так, позивач зазначає, що він фактично був звільнений раніше, ніж ознайомлений з відповідним наказом про своє звільнення, оскільки наказ датований 15.11.2024, а ознайомлення із ним позивача відбулося 18.11.2025. При цьому, позивачу не було запропоновано жодної іншої посади. Таким чином, в позові зазначено, що звільнення відбулось на підставі п.6 ст. 40 КЗпП України з порушенням вимог ч.2 ст.40 КЗпП України, оскільки не було дотримано встановленого законом порядку звільнення позивача з роботи. Окрім вказаного, зазначено по порушення порядку звільнення, передбаченого ст. 46 Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та п.5.1. Положення про Чорноморську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацію морського порту Черноморськ). Також порушено роботодавцем вимоги ст. 47 КЗпП України, оскільки наказ про звільнення датований 15.11.2024, а ознайомлення із ним позивача відбулося лише 18.11.2025. Позивач вважає, що його незаконне звільнення всупереч передбаченої законодавством процедури, призвело до порушення його права на повагу до приватного і сімейного життя, яке гарантується статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також при його звільненні було порушено ст.4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 «»Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року». Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачем зазначено, що вочевидь несподіване його звільнення з займаної посади з порушенням визначеної законодавством процедури спричинило йому душевні страждання, позивач не залишився байдужим до вказаних порушень і у нього наявний певний дискомфорт, переживання, які змусили його вимагати захисту порушеного права в судовому порядку. Окрім цього, [PERSON] просить врахувати такі обставини, як ступінь зниження престижу і ділової репутації позивача, матеріальні зміни у житті, адже на його утриманні перебувають дружина і троє дітей, а звільнення спричинило невизначеність і непередбачуваність щодо їх майбутнього. Ухвалою суду від 13.12.2024 прийнято позовну заяву для розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні 21.01.2025 судом задоволено клопотання представника відповідача Міністерства розвитку громад та територій України про залишення без розгляду клопотання вказаного відповідача про залишення без розгляду даного позову. 04.02.2025 надійшов відзив відповідача Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись, серед іншого, на наступні підстави. Так, у вказаному відзиві зазначено, що Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 03.02.2024 № 3-ОС призначено [PERSON] на посаду начальника Чорноморської філії ДП «АМПУ» (адміністрації морського порту Чорноморськ) з 05.02.2025. Зазначено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04.11.2024 у справі № 761/26313/23 за позовом [PERSON] до Мінрозвитку, ДП «АМПУ», про визнання незаконним наказу про припинення повноважень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги задоволено частково. Зокрема, визнано незаконним наказ Міністерства від 06.07.2023 № 25-ОС про припинення 10.07.2023 повноважень [PERSON] на посаді начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Чорноморськ), відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України; поновлено [PERSON] , на посаді на посаді начальника Чорноморської філії ДП «АМПУ» (адміністрація морського порту Чорноморськ). У подальшому, 12.11.2024 дане рішення про поновлення на роботі допущено до негайного виконання додатковим рішенням суду від 12.11.2024. Отже, як зазначено у вказаному відзиві, у розумінні норм трудового та процесуального законодавства з прийняттям судового рішення у справі № 761/26313/23, фактично не припинялись з дати звільнення трудові відносини [PERSON] з ДП «АМПУ» на посаді, з якої звільнено позивача. Згідно зі сталою судовою практикою, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається виконаним з дня видачі власником або уповноваженим ним органом наказу про поновлення. Оскаржуваним позивачем у цій справі наказом Мінрозвитку від 15.11.2024 № 59-Ос звільнено позивача, зокрема за пунктом 6 частини першої статті 40 КзпП України, у зв`язку із виданням наказу Міністерства від 15.11.2024 № 58-ОС «Про поновлення [PERSON] ». Зокрема, 12.11.2024 за № 88871/0/7-24 в Міністерстві зареєстровано заяву [PERSON] , подану адвокатом Гуцолом Р.І. згідно з якою поінформовано про повідомлення Міністерства про подану до суду першої інстанції заяви про видачу виконавчих листів у справі № 761/26313/23. За постановою про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 25.11.2024, реєстрованою в Міністерстві 25.11.2024 за № 92421/0/7-24, вбачається, що такі виконавчі листи видано [PERSON] 13.11.2024. Постановою від 27.11.2024 закінчено виконавче провадження № [NUMBER] за заявою представника стягувача [PERSON] , про виконання Міністерством судового рішення у справі № 761/26313/23 в добровільному порядку. З копій вказаних наказів вбачається, що ознайомлення з таким наказом позивача відбулось 18.11.2024 (понеділок), у перший робочий день після видання наказу про поновлення [PERSON] . Водночас, у відзиві зазначено, що позивачем помилково вважається, що його звільнення відбулось 15.11.2024, адже 15.11.2024 для позивача вважався останнім робочим днем. Окремо у відзиві зазначено, що обрання позивачем способу захисту шляхом поновлення його на посаді, на якій за судовим рішенням поновлено працівника згідно з частиною восьмою статті 235 КЗпП України, який раніше ніж позивач виконував цю роботу, є неналежним захистом, адже такий обраний самостійно позивачем спосіб порушує законні права іншої особи. Разом з тим, як зазначено у відзиві, Мінрозвитку добровільно та у встановленому процесуальним законом порядку виконувало судове рішення щодо поновлення іншого працівника на посаді. Отже, Міністерство не могло ні перевести позивача ні запропонувати позивачу іншу роботу в іншій юридичній особі, на яку б можливо було перевести позивача за його згодою. Крім вказаного, відповідач зазначає про свою необізнаність, як Міністерства, про наявність іншої рівнозначної посади посаді позивача у філії ДП «АМПУ», інших філіях або апараті ДП «АМПУ». При цьому, обов`язок ДП «АМПУ» про інформування Міністерства про наявність таких посад відсутній. Отже, Міністерством, як зазначено у відзиві, неможливо було перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, що відповідає нормі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України. Разом з тим, не може вважатись порушенням прав позивача добровільне виконання Міністерством допущеного до негайного виконання судового рішення про поновлення попереднього працівника на цій посаді, адже таке поновлення, що призвело до звільнення позивача, виконано негайно не у межах повноважень, наданих Законом України «Про морські порти», а у межах обов`язку виконання судового рішення, передбаченого Конституцією України, Цивільним процесуальним кодексом України, КЗпП України. Враховуючи викладене, Міністерство стверджує, що жодним чином не порушувало прав позивача, а діяло виключно у межах, спосіб та порядку встановлених нормами чинного законодавства. Крім вказаного, відповідач вважає, що позивачем не надано жодного доказу, за допомогою якого можливо було б встановити дійсність наявності моральної шкоди, а розмір відшкодування виходить поза межі розумності і справедливості. Також, 04.02.2025 до суду надійшов відзив відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в якому, серед інших заперечень проти позовних вимог, вказано наступне. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2024 у справі №761/26313/23 позов [PERSON] задоволено частково та поновлено [PERSON] на посаді начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) з 11 липня 2023 року. Наказом Мінрозвитку від 15.11.2024 №58-ОС поновлено [PERSON] з 11.07.2023 на посаді начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ). Підстава: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2024 у справі №761/26313/23, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.11.2024 у справі № 761/26313/23. Наказом Мінрозвитку від 15.11.2024 №59-ОС (у п`ятницю) звільнено [PERSON] з посади начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) 15.11.2024. Підстава: пункт 6 частини 1 ст. 40 КЗпП України, наказ Мінрозвитку від 15.11.2024 №58-ОС. Резолюцією Голови ДП «АМПУ» до листа Мінрозвитку від 15.11.2024 № 14096/10/14 24 визначеного головного виконавця ([PERSON]) та співвиконавця ( [PERSON] ). З огляду на наявність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2024 у справі №761/26313/23 про поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, між позивачем та ДП «АМПУ» у перший робочий день після наказу про звільнення, було досягнуто домовленості щодо вирішення питання працевлаштування позивача на іншу посаду шляхом введення нової посади радника Голови та його працевлаштування на неї. [PERSON] в своїй заяві від 18.11.2024 попросив прийняти його на посаду вищевказаної введеної посади радника Голови ДП «АМПУ» сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом постійно з 19.11.2024. Наказом ДП «АМПУ» від 18.11.2024 № 468-к [PERSON] прийнято на посаду радника Голови сектору забезпечення роботи керівництва служби управління персоналом апарату управління постійно з 19.11.2024. З наказом Позивач ознайомився 18.11.2024. У відзиві, заперечуючи проти задоволення позову, сторона вказаного відповідача зазначає, що, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення за підставами, передбаченими пунктами 1, 2 та 6 статті 40 КЗпП, застосовується лише у випадках, коли неможливо працівника з його згоди перевести на іншу роботу, тобто тоді, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення. На думку ДП «АМПУ», єдиним дієвим способом працевлаштування на іншу роботу у цьому випадку є звільнення начальника філії (адміністрації морського порту) за наказом Уповноваженого органу управління ДП «АМПУ», та прийняття такого працівника на іншу роботу за наказом Голови ДП «АМПУ», оскільки ДП «АМПУ» позбавлено права діяти в інший спосіб. Окрім цього, відповідач вважає, що поновлення [PERSON] на роботі не було пов`язане із процедурою призначення його на посаду начальника Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) у відповідності до положень ч.3 ст. ст. 15 Закону України «Про морські порти України», п. 46 Статуту ДП «АМПУ», п. 5.1. Положення, отже, не потребує відповідного подання Голови ДП «АМПУ» щодо такого призначення. ДП «АМПУ» наголошує, що ознайомлення позивача з наказом від 15.11.2024 №59-ОС відбулось в день його отримання, а тому у діях ДП «АМПУ» відсутня протиправна поведінка. А тому, з огляду на безпідставність позовних вимог щодо поновлення на роботі, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення сум за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,- як похідних. В судовому засіданні 10.02.2015 долучено до матеріалів справи відповідь на відзив відповідача ДП «АМПУ» відповідно до змісту якого, позивач, серед іншого, зазначає про йому не було при звільненні запропоновані всі наявні посади і не запропоновано переведення на таку посаду в разі її наявності. Зазначає, що посилання вказаного відповідача на виконання ним вимоги ч.2 ст. 40 КЗпП України є неспроможними, оскільки прийняття позивача на посаду Радника голови ДП «АМПУ відбулося поза межами процедури звільнення і така посада не є «новою» у штатному розписі. При цьому, також наголошує на порушенні процедури його звільнення через відсутність відповідного подання Міністерства - відповідача 1. Також, в судовому засіданні 10.02.2025 долучено до матеріалів справи відповідь на відзив відповідача Міністерства розвитку громад та територій України, відповідно до змісту якої позивач зазначає, що нормами діючого КЗпП України встановлений порядок звільнення працівника з роботи який не був дотриманий роботодавцем, оскільки він не запропонував вся наявні посади для переведення працівника на іншу роботу. В свою чергу, 14.02.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив Міністерства розвитку громад та територій України, в яких, зокрема зазначено, що [PERSON] поновлений на посаді в ДП «АМПУ» з 11.07.2023, і це свідчить про ту обставину, що фактично трудові відносини цієї особи з ДП «АМПУ» на посаді начальника Чорноморської філії ДП «АМПУ» (адміністрація морського порту Чорноморськ) не припинялись. Водночас, у період судового розгляду справи № 761/26313/23 про поновлення іншого працівника на посаду начальника Чорноморської філії ДП «АМПУ» (адміністрація морського порту Чорноморськ) у 2024 році призначено [PERSON] , який до цього не обіймав посаду у цій філії. Зазначено, що повноваження Мінрозвитку на звільнення [PERSON] з посади передбачено нормами Закону України «Про морські порти України» та установчими документами ДП «АМПУ», а також Чорноморської філії ДП «АМПУ» (адміністрація морського порту Чорноморськ), а отже таке звільнення неможливе за наказом Голови ДП «АМПУ». Разом з тим, обов`язок негайного поновлення полягає у видачі наказу про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Водночас, переведення [PERSON] як працівника ДП «АМПУ» на іншу роботу в іншій юридичній особі - ДП «АМПУ» та пропонування іншої роботи в цьому підприємстві позивачу, до повноважень Міністерства не належить та не є обов`язком Мінрозвитку. Окремо зауважує, що 15.11.2024 був робочим днем для позивача і зважаючи на ту обставину, що 15.11.2024 було п`ятницею, ознайомлення з наказом про звільнення позивача на наступний робочий день - 18.11.2024 у понеділок не свідчить про порушення прав позивача. Просить врахувати і ту обставину, що станом на дату подання позову наказом від 18.11.2024 [PERSON] за його ж власною згодою вже було працевлаштовано в ДП «АМПУ». Вподальшому, 17.02.2015 було долучено до матеріалів справи заперечення ДП «АМПУ» на відповідь на відзив позивача в якому зазначено, що позовна вимога про поновлення на роботі з підстави невиконання роботодавцем ч.2 ст.40 КЗпП України не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Водночас, у разі встановлення обставин недотримання роботодавцем гарантій щодо працевлаштування, підлягає вирішенню спір не про поновлення на роботі, а про зобов`язання виконати гарантії, а вимога по оплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу суперечить правовій природі вказаних правовідносин. Вказаний відповідач вважає себе неналежним у даному спорі, оскільки жодне його рішення, дії чи бездіяльність позивачем не оспорюються. Ухвалою суду від 21.02.2025 закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті в загальному провадженні. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до приписів п.6 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Частиною другою ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що Наказом Міністерства від 03.02.2024 № 3-Ос «Про призначення начальника Чорноморської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Чорноморськ)» (копія додається),

Outcome: dismissed