Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, який обґрунтовує тим, що 28.02.2024 року між ним та відповідачем було укладено договір позики 2802/24, за умовами якого він (Позикодавець) передав Ульянову (Позичальникові) строком до 30.06.2024 грошові кошти у розмірі 6100 доларів США, саме таку суму, без нарахування процентів, Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві до 30.06.2024. Згідно з п.\~3 Договору Позичальник підтверджує, що отримав грошові кошти від Позикодавця до підписання цього договору. Позичальник вказані грошові кошти не повернув. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2024 року відкрито провадження в даній справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в на 12.11.2024 року.\~ У вказану дату судове засідання не відбулося через перебування судді у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні, розгляд справи відкладений на 05.02.2025. Судове засідання, призначене на 05.02.2025, відкладено на 03.04.2025 за клопотанням представника відповідача адвоката Серебрякова Е.С. задля ознайомлення з матеріалами справи. 06.02.2025 матеріали справи були переведені в електронний вид та відповідачу і його представнику надано доступ до матеріалів справи в ЄСІТС «Електронний суд», що підтверджується відповідними довідками. Правом надання відзиву сторона відповідача не скористалася.\~ В судове засідання 03.04.2025 відповідач та його представник знову не прибули, від адвоката Серебрякова Е.С. надійшла заява про повторне відкладення справи. Як визначає ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).\~ Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. За наслідками судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення, на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України ухвалення та проголошення якого відкладено на 07.04.2025. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. 28.02.2024 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики 2802/24, за умовами якого [PERSON] (Позикодавець) передав Ульянову (Позичальникові) строком до 30.06.2024 грошові кошти у розмірі 6100 доларів США, саме таку суму, без нарахування процентів, Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві до 30.06.2024 (а.с. 9). Згідно з п.\~3 Договору Позичальник підтверджує, що отримав грошові кошти від Позикодавця до підписання цього договору. Відповідач позику не повернув. Таким чином між сторонами склались відносини цивільно-правового характеру, що регулюються ст.ст.1046-1050 ЦК України про договір позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок. Отже, виходячи з наведених норм закону договір, в якому зазначено суму переданих в борг грошей, особистий підпис позичальника є доказом укладення між позивачем і відповідачем договору позики, тому вимога позивача про повернення таких коштів є обґрунтованою. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.\~1 ст.\~612 ЦК України). Щодо можливості визначення зобов`язання у іноземній валюті.\~ Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц (постанова від 16.01.2019) зробила такі з правові висновки. Частиною першою\~статті 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі - Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, протилежне, на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку про достатність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики 2802/24 від 28.02.2024. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved