Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат - Овсепян Кристина Адіківна,звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивовано тим, що 27 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що зроблено актовий запис № 20. Від даного шлюбу у сторін народився спільний син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 541. Вказує, що з листопада 2024 року між подружжям почали виникати конфлікти. На даний час шлюбні відносини між ними припинені, сторони не проживають разом протягом останніх трьох місяців, мають різні погляди на сімейні відносини, внаслідок чого виникають непорозуміння та сварки, що призвело до втрати любові та поваги один до одного. Шлюб фактично перестав існувати, має формальний характер, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Позивач зазначає, що спільний син подружжя [PERSON] є малолітнім та з народження постійно проживає з матір`ю, яка піклується про нього, займається його вихованням та розвитком. Позивач разом із сином проживає за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належить [PERSON] (бабусі позивача). Тобто [PERSON] має можливість безперешкодно користуватися майном і проживати там разом із сином. Звертає увагу на те, що саме позивач приділяє майже весь свій вільний час для дитини та докладає усіх зусиль для того, щоб дитина була забезпечена не тільки увагою, але й усім необхідним для належного зростання та розвитку. На підставі викладеного, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] та визначити місце проживання сина [PERSON] з матір'ю. Ухвалою суду від 11.03.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, проте подали до суду заяву, в якій просять розглянути в підготовчому судовому засіданні вищевказану справу без участі позивача та її представника. Позовні вимоги просять задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. До суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив таке. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Суд встановив, що 27 лютого 2016 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис №20, видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 27 лютого 2016 року. Прізвища після одруження: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . У шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10 травня 2017 року). Подружнє життя між сторонами не склалося. Згідно з позовною заявою сімейні відносини між подружжям припинені, сторони проживають окремо, мають різні погляди на сімейні відносини. Шлюб фактично перестав існувати, має формальний характер. Подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені уст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. На даний час сторони по справі не підтримують шлюбне життя, проживають окремо, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Суд констатує, що відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Враховуючи наведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам позивача, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Згідно з ч. 3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дітей з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 15.01.2020 року в справі № 200/952/18. Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2025/001061931 від 24.01.2025, отриманого від Ужгородської територіальної громади вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з реєстру територіальної громади №2025/001728822 від 05.02.2025, отриманого від Ужгородської територіальної громади вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради від 23.02.2012, та витягу про державну реєстрацію прав № 33345276 від 01.03.2012 року вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Зі службової характеристики, виданої капітану поліції [PERSON] начальником Ужгородського РУП ГУНП України в Закарпатській області підполковником поліції Янчинським О., вбачається, що позивачка характеризується за місцем роботи позитивно. Згідно з довідкою про доходи №29 від 05.02.2025, виданою [PERSON] , встановлено, що загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.08.2024 по 31.01.2025 становить 249123,23 грн. Відповідно до довідки від 27.01.2025 № 01-08/17 [PERSON] , [INFO] , навчається в 2-му класі «Галілея» Ужгородського греко-католицького приватного ліцею «Теобенд». З характеристики греко-католицького ліцею «Теобенд», виданої на [PERSON] , [INFO] , вбачається, що дитина є доброю, чутливою. До школи ходить охоче, в класі товариський, вміє знаходити взаєморозуміння з оточуючими, ставити запитання, домовлятися. До навчання ставиться з цікавістю. Згідно з висновком № 461/17/041-19 від 11.04.2025 року органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце постійного проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що висновок має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. У Декларації прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до приписів с. 3 Конвенції ООН про права дитини (конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-ХІІ (798-12) від 27.02.1991 р. дата підписання Україною: 21 лютого 1990 року, набуття чинності для України: 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності проживання неповнолітнього малолітнього [PERSON] , [INFO] з його матір`ю - [PERSON] , беручи до уваги позицію батька малолітнього [PERSON] , викладену у поданій до суду заяві, згідно з якою він не заперечує проти задоволення позовних вимог, з огляду на вік дитини, а також фактичне проживання дитини разом з матір`ю, суд доходить висновку, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме інтересам дитини, а тому малолітнього [PERSON] слід залишити проживати з матір`ю [PERSON] . Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн., оплата якого документально підтверджена платіжною інструкцією 745Х-PX97-TA05-PK9P від 13.02.2025. На підставі викладеного та

Outcome: approved