Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» від імені якого діє Пархомчук Сергій Валерійович звернулося \~до \~суду через\~систему «Електронний\~суд» з\~позовом \~до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №2101447 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 04.07.2021 року в сумі 32640,00 грн (в т.ч.: 10000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 22640,00 грн заборгованість за процентами). \~ \~ \~ \~У змісті позову зазначено орієнтовний розмір судових витрат понесених стороною позивача в сумі 12922,40 грн, що складаються зі сплати судового збору 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу 10500,00 грн. На виконання вимог частини шостої ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України, суд встановив останнє відоме зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та виконав свій процесуальний обов`язок, надіславши на цю адресу копію ухвали про відкриття провадження по справі та судову повістку. Попередньо позивачем було додано до позовної заяви докази надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками (а.с. 35-36). Також виклик відповідача до суду проводився шляхом оприлюднення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої не відоме на офіційному веб-сайті судової влади України 25.02.2025 та 20.03.2025. 20 березня 2025 року від представника позивача Пархомчука С.В. через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява про розподіл судових витрат. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Належним чином повідомленні сторони у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 4 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (надалі - Позикодавець), правонаступником прав та обов`язків якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (договір факторингу №02-24122001 від 24 грудня 2021 року, витяг з реєстру боржників до договору факторингу №02-24122001 від 24 грудня 2021 року (надалі Позичальник) було укладено договір №2101447 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (надалі Договір), згідно з яким Позикодавець надав [PERSON] кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] у сумі 10000,00 грн. строком на 30 днів. Сторони погодили, що детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. \~ \~ \~ \~Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що [PERSON] виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору. 1.4. Відповідно до підпунктів 1.4.1, 1.4.2 пункту 1.4 сторонами погоджено умови застосування стандартної процентої ставки, яка становить 1,90% в день та зниженої процентної ставки, яка становить 0,01% в день. Сторони домовились, що у випадку, якщо у Позичальника на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та Позичальник не продовжив строк кредиту відповідно до п.4.1.1.-4.1.6 Договору, за цим Договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Позичальник, підписуючи цей Договір, дає згоду на його автопролонгацію -продовження дії Договору та строку користування кредитом з закінчення строку кредиту або продовженого строку кредиту (п.1.3, п.4.1.5 Договору) ще на 15 календарних днів. Сторони погодили, що за користування кредитом в період автопролонгації нараховування процентів здійснюється в порядку, визначеному розділом 3 Договору, за стандартною процентною ставкою у відповідності до п.1.5.1 Договору. При застосування автопролонгації знижка, надана Позичальнику в рамках Програми лояльності, анулюється та здійснюється автоматичний перерахунок процентів за користування кредитом за період, визначений п.1.3 Договору, за стандартною процентною ставкою (застосовується стандартна процентна ставка) та відбувається перерахунок загальної вартості кредиту. Результати таких перерахунків відображаються в особистому кабінеті. Відповідно до підпункту 4.2.5. пункту 4.5 загальна кількість атовпролонгацій за цим Договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (включаючи період, визначений в п.1.3 Договору). Тобто, якщо у разі наступної (чергової) автопролонгації загальна кількість днів користування кредитом буде більшою за 120, така автопролонгація не застосовується, а строк повернення кредиту та сплати нарахованих процентів є таким, що настав. По відношенню до вищевказаних фактичних обставин справи, суд наводить наступні норми права та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані\~\~ в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію\~\~укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~\~\~\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. \~ \~ \~ \~За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. \~ \~ \~ \~Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. \~ \~ \~ \~Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином,\~ судом\~встановлено,\~що \~між \~ [PERSON] \~та Товариством\~з обмеженою\~відповідальністю «ЛІНЕУРА\~УКРАЇНА» було укладено в електронній формі (дистанційно) Договір, який відповідач підписав за допомогою накладення електронного підпису, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора: Р29104.07.2021. Наведене також підтверджується довідкою про ідентифікацію виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (а.с. 28, зворот). Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 04.03.2024 №20333-0403 адресованого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», дане Товариство надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між зазначеними товариствами укладено договір на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019, згідно з яким було успішно перераховано кошти на платіжну картку [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 96261090, призначення платежу: зарахування 10000 грн на карту [NUMBER] . Таким чином,\~суд вважає\~доведеним факт\~перерахування \~ТОВ «ЛІНЕУРА\~УКРАЇНА», відповідачу кредитних коштів за Договором, оскільки саме реквізити цієї платіжної картки [NUMBER] були зазначені сторонами у Договорі. Доказів щодо повернення кредитних коштів відповідачем за Договором та сплати процентів за користування кредитними грошима, матеріали справи не містять. Таким чином, заборгованість Позичальника за Договором станом на 04.07.2024 (виписка з особового рахунку, а.с. 23, зворот) складає відповідно 32640,00 грн (в т.ч.: 10000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 22640,00 грн заборгованість за процентами) та підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, тому позовні вимоги щодо її стягнення підлягають задоволенню на підставі статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування даних витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, позивач надав до суду: договір про надання правової допомоги від 29.12.2023 (а.с. 38-40), додаткову угоду №1 від 27.12.2024 до договору про надання правової допомоги від 29.12.2023 (а.с.40), акт про отримання правової допомоги від 17.03.2025 (а.с.68), рахунок (а.с. 69), платіжна інструкція №36441 (а.с. 68, зворот), довіреність від 30.12.2024 (а.с. 67), копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 40). Так, вартість витрат на правничу допомогу складає 10500,00 грн. (в т.ч.: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та [PERSON] в рамках кредитного договору №2101447 від 04.07.2021 2000,00 грн за 1 год.; складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг аналіз судової практики 5000,00 грн за 2,5 год.; інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень щодо процесуального статусу судової справи 3000,00 грн за 1,5 год., канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції 500,00 грн), що підтверджується актом про отримання правової допомоги від 17.03.2025, платіжною інструкцією №36441 (а.с. 68, зворот). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18. Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц. Враховуючи складність справи та принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу визначений стороною позивача, є завищеним, зважаючи, зокрема, на ціну позову, незначний обсяг поданих доказів та кількість підготовлених процесуальних документів. Поряд з цим, суд вважає необґрунтованим віднесення до витрат на правничу допомогу «моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень щодо процесуального статусу судової справи», оскільки позивач та представник позивача є користувачами системи «Електронний суд», а тому прийнятті судом в межах розгляду справи процесуальні рішення автоматично надсилаються в їх електронні кабінети. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Судові витрати по справі у сумі 2422,40 грн. підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved