Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

04.12.2024 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер дід позивача [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] не склав заповіту. До спадкоємців першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] відносились його дружина (баба позивача) [PERSON] та їхні спільні діти: [PERSON] (мати позивача), [PERSON] та [PERSON] (дядьки позивача). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла лише його дружина [PERSON] відповідно до правила п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, а саме шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, але за життя не оформила своїх спадкових прав на нерухоме майно. Діти спадщину після смерті свого батька [PERSON] не приймали. [INFO] померла баба позивача - [PERSON] , яка до дня смерті проживала за адресою: [ADDRESS] . 02.04.1992 року, [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, заповіла [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з: житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] прийняла у вигляді спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] , але на який за життя не оформила спадкові права, та земельної частки (паю) розміром 2,95 умовних кадастрових гектар, розташованої на території Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла відповідно до правила п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, а саме шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, її дочка [PERSON] , яка проживала в зазначеному будинку, сплачувала комунальні послуги, здійснювала поточний ремонт, отримувала орендну плату за користування земельною часткою (паєм) матері. Сини [PERSON] не реалізували своє право на спадкування за складеним нею 02.04.1992 року заповітом, оскільки [PERSON] помер раніше своєї матері, а саме [INFO] , а [PERSON] в передбачений законом 6-и місячний строк з часу відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався, фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном не здійснив, тож є таким, що спадщину після смерті своєї матері не прийняв. [PERSON] помер [INFO] . Таким чином, мати позивача [PERSON] прийняла всю спадщину за заповітом, яка залишилась після смерті її матері [PERSON] , але за життя не оформила своїх спадкових прав на нерухоме майно. Спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена лише 29.09.2023 року у приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Чубенко І.С. за № 36/2023 на підставі заяви позивача. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , яка до дня смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] за життя не склала заповіту, тож спадкування належного їй майна відбувалось за законом. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті матері. Батько позивача [PERSON] помер раніше своєї дружини, а саме [INFO] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із згаданого вище житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , земельної частки (паю), розташованого на території Менжинської сільської ради, а також житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] прийняла у вигляді спадщини після смерті свого чоловіка, але за життя не оформила спадкових прав, та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,090 га, розташованої на території Приміської сільської ради Нікопольського району. На час відкриття спадщини позивач був зареєстрований та проживав разом з матір`ю за однією адресою, тож спадщину після її смерті прийняв відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. За його заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Чубенко І.С. було заведено спадкову справу № 15/2023. 19.09.2023 року приватний нотаріус Чубенко І.С. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,090 га, кадастровий номер - 1222983900:01:006:0351, розташовану на території Приміської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, реєстровий № 89. У зв`язку з тим, що у позивача відсутній документ про зміну прізвища його баби [PERSON] з « [PERSON] » на « [PERSON] », тобто не повному обсязі підтверджений родинний зв`язок між його бабою та його матір`ю [PERSON] , приватний нотаріус Чубенко І.С. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.04.2024 року відмовила [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну частку (пай) розміром 2,95 умовних кадастрових гектар, розташовану на території Менжинської (нині - Покровської) сільської ради Нікопольського району. З цих підстав позивач просить суд встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , встановивши, що вони приходяться одна одній матір`ю та дочкою, а також визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, [ADDRESS] та на земельну частку (пай), розташовану на території Менжинської (нині - Покровської) сільської ради. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 37-38). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 року приватного нотаріуса Чубенко І.С. зобов`язано надати спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с.39-40). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.73). 06.03.2025 року до канцелярії суду надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити (а.с.69). 12.02.2025 року на адресу суду від Покровського сільського голови Валентини Мостики надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача, при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду (а.с.68). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Як встановлено судом, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03.02.1992 року, актовий запис про смерть №08 (а.с.5). Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку літ. А. загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м. з надвірними будівлями сарай літ. Б, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок № [NUMBER] , виданого 04.09.1987 року виконкомом Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.6). Заповіту за життя [PERSON] не склав. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємицями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та їхні спільні діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Але спадщину прийняла тільки [PERSON] відповідно до правила п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, а саме шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки вона розпорядилася особистими речами чоловіка, проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем, що підтверджується довідкою №942 виданою 02.04.1992 року виконкомом Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.14). За життя [PERSON] не оформила своїх спадкових прав на нерухоме майно. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10.11.1999 року, актовий запис про смерть №79 (а.с.13). 02.04.1992 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заповіт було посвідчено заступником голови Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області Руденко Т.В., реєстровий № 37 (а.с.15). Даний заповіт за життя спадкодавця не змінювався та не скасовувався. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно,яке складається з: житлового будинку літ. А. загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м. з надвірними будівлями сарай літ. Б, розташований за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] прийняла у вигляді спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] , але на який за життя не оформила спадкові права, та земельної частки (паю) розміром 2,95 умовних кадастрових гектар, розташованої на території Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, що належала померлій на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ДП № 0274616, виданого члену колективного сільськогосподарського підприємства ім. Карла Маркса Нікопольського району Дніпропетровської області, 20 квітня 2000 року згідно розпорядження Нікопольської районної державної адміністрації від 18 квітня 2000 року № 130-р (а.с.16). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла відповідно до правила п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, а саме шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном її дочка [PERSON] , яка проживала в зазначеному будинку, сплачувала комунальні послуги, здійснювала поточний ремонт, отримувала орендну плату за користування земельною часткою (паєм) матері. Сини [PERSON] не реалізували своє право на спадкування за складеним нею заповітом, оскільки [PERSON] помер раніше своєї матері, а саме [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22.03.1996 року, актовий запис №18 (а.с.21). [PERSON] в передбачений законом 6-и місячний строк з часу відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався, про що свідчать матеріали спадкової справи, наданої приватним нотаріусом Чубенко І.С. (а.с.44-64), фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном не здійснив, тож є таким, що спадщину після смерті своєї матері не прийняв. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19.01.2010 року, актовий запис №06. [PERSON] прийняла всю спадщину за заповітом, яка залишилась після смерті її матері [PERSON] , але за життя не оформила своїх спадкових прав на нерухоме майно. 29.09.2023 року у приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Чубенко І.С. була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] за № 36/2023 на підставі заяви [PERSON] (а.с.44). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27.04.2022 року, актовий запис №937 (а.с.25). До дня смерті вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №159 від 25.09.2023 року, виданою старостою Приміського старостату Сергієм Макаренко (а.с.53). Родинні відносини позивача з [PERSON] підтверджуються його свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 19.12.1983 року (а.с.31). [PERSON] за життя не склала заповіту, тож спадкування належного їй майна відбувалось за законом. Ч. 2 ст. 1223 ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер раніше своєї дружини, а саме [INFO] . 29.09.2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Чубенко І.С. із заявою про прийняття спадщини (а.с.44), на підставі якої було заведено спадкову справу №36/2023. В рамках даної спадкової справи нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на частину майна померлої [PERSON] , а саме: Свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстровий № 88 (а.с.26), та Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,090 га, кадастровий номер - 1222983900:01:006:0351, розташовану на території Приміської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, реєстровий № 89 (а.с.28). Але постановою за вих. № 38/02-31 від 01 квітня 2024 року нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну частку (пай) розміром 2,95 умовних кадастрових гектар, розташовану на території Менжинської (нині - Покровської) сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, у зв`язку з недоведеністю родинного зв`язку між [PERSON] та [PERSON] (а.с.30). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно п.7 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Встановлення в судовому порядку факту родинних відносин позивачу необхідно для оформлення спадкових прав після смерті матері. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 10 жовтня 2023 року, батьками народженої [INFO] дитини [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.59), згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 10.10.2023 року, [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] » (а.с.56-58). Отже, відповідно до цих документів родинний зв`язок [PERSON] з її матір`ю [PERSON] в більшій мірі підтверджений. Як зазначає позивач, прізвище « [PERSON] » є дівочим прізвищем [PERSON] , яке вона мала до укладення шлюбу з [PERSON] . Шлюб між ними було укладено в період 1941-1942 року, але документу про укладення шлюбу не збереглося. Ще за життя [PERSON] на її запит архівний відділ РАЦС Дніпропетровської області надав відповідь від 16.09.1996 року, в якій зазначено, що актовий запис про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] за 1941-1942 роки по Олексіївській сільській раді Нікопольського району Дніпропетровської області в архівах органів РАЦС Дніпропетровської області відсутній (а.с.19). Зважаючи, що на момент народження своїх дітей [PERSON] та [PERSON] мала прізвище « [PERSON] » (а.с.20), є очевидним, що вона дійсно перебувала у шлюбі з [PERSON] і її дівоче прізвище « [PERSON] » після укладення шлюбу було змінено на прізвище чоловіка « [PERSON] ». З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позов в частині встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню, оскільки доводи на які посилається позивач знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, суд приходить до наступних висновків. Положеннями частини 1 статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. ст. 1222, 1223ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст.1268, ч. 1,5ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно із ст.392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Статтею 17 Закону України від 23лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст.8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Враховуючи наведене, слід дійти до висновку, що позивач є спадкоємцем своєї матері за законом, але у зв`язку з недоведеністю родинного зв`язку між спадкоємцем та спадкодавцем, він позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: approved