Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Макіївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме, в місті Макіївка Донецької області, померла матір позивача - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з 1/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Макіївської міської ради народних депутатів від 21.02.1990 року вказану квартиру було виключено з числа службових квартир, а 29.04.1993 року Комітетом з економіки, приватизації та управління комунальною власністю виконавчого комітету Макіївської міської ради народних депутатів Донецької області на підставі наказу Комітету з економіки, приватизації та управлінню комунальною власністю Макіївської міської ради Донецької області від 28.04.1993 року № 691/5, було видано свідоцтво про право власності на житло. На підставі вказаного свідоцтва 04.08.1993 року квартиру було зареєстровано Комітетом з економіки, приватизації та управління комунальною власністю виконавчого комітету Макіївської міської ради народних депутатів Донецької області на праві спільної часткової власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та записано в реєстрову книгу №194 за реєстровим № 39051. Відомості про право власності на вказану вище квартиру не було внесено до Державного реєстру речових прав. 28.04.2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, проте постановою від 22.06.2024 року останньому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та інформації в Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності на спадкове майно на ім`я спадкодавця. Позивач зазначає, що у нього наявні лише фотокопії правовстановлюючих документів, оскільки оригінали даних документів втрачено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та тимчасовою окупацією, зокрема, міста Макіївка Донецької області, де розташовано спадкове майно. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито підготовче провадження у справі. Також витребувано у [PERSON] оригінал свідоцтва про право власності на житло, а саме, на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач через систему «Електронний суд» надіслав заяву щодо неможливості надання оригіналу документу, витребуваного судом, оскільки він залишився на тимчасово окупованій території. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву та просив задовольнити у повному обсязі. На питання головуючого, яким чином копії правовстановлюючих документів були завірені позивачем у відповідності до оригіналів, останній зазначив, що він особисто бачив оригінали більше десяти років тому у м. Макіївка, а після окупації вказаної території України, його мати у 2021 році привезла копії документів. Представник Макіївської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.04.2025 року постановлено провести заочний розгляд справи. Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Макіївки Донецької області від 27.11.2000 року, [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено актовий запис №27п. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . 15.01.2002 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом РАГС Гірницького районного управління юстиції м. Макіївки від 15.01.2002 року, актовий запис №13. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2023 року по справі № 127/37225/23 встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме, що остання померла [INFO] у місті Макіївка Донецької області. 09.12.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис №3509 від 09.12.2023 року. 28.04.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] . Заявою, посвідченої 06.05.2024 року в нотаріальній конторі міста Свебодзіце на вул. Стефана Жеромського, 15/5 нотаріусом Катаржина Тржоп, реєстраційний номер А номер 1831/2024, підтверджено, що [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги за законом, після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , відмовився від спадкування по закону на користь [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. від 22.06.2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та інформації в Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності на спадкове майно на ім`я спадкодавця. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.06.2024 року, за [PERSON] не зареєстровано право власності на нерухоме майно. Як вбачається з фотокопії рішення Макіївської міської ради народних депутатів від 21.02.1990 року № 43 «Про виключення квартир з числа службових», на підставі матеріалів про переоформлення службових квартир в ордерні, робітникам, які відповідно до статті 125 Житлового кодексу УРСР не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення та враховуючи, що Управління житлового господарства, не має можливості відселити даних робітників, вказану квартиру № 260 було виключено з числа службових квартир. Відповідно до фотокопії свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.04.1993 року Комітетом з економіки, приватизації та управління комунальною власністю виконавчого комітету Макіївської міської ради народних депутатів Донецької області на підставі наказу Комітету з економіки, приватизації та управлінню комунальною власністю Макіївської міської ради Донецької області від 28.04.1993 року № 691/5, Комітет з економіки, приватизації та управління комунальною власністю підтверджує, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] - 1/3 та членам її сім`ї: сину [PERSON] - 1/3, доньці [PERSON] - 1/3. Квартира приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду. Загальна площа квартири складає 49,55 кв.м., а відновлювальна вартість на момент приватизації 24 775 руб. Характеристика квартири та її обладнання наведено у техпаспорті, який є невід`ємною частиною даного свідоцтва. На підставі вказаного свідоцтва про право власності від 29.04.1993 року квартиру [ADDRESS] було зареєстровано Комітетом з економіки, приватизації та управління комунальною власністю виконавчого комітету Макіївської міської ради народних депутатів Донецької області на праві спільної часткової власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та записано в реєстрову книгу №194 за реєстровим № 39051 та зроблено запис у реєстрову книгу за № 1943, про що зроблена відмітка на фотокопії свідоцтва про право власності на житло. Згідно з Технічною характеристикою квартири від 29.04.1993 року, квартира № 260 розташована на 3-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 29,2 кв.м., в тому числі: 1 кімната 17,3 кв.м., 2 кімната 11,9 кв.м., кухня 8,10 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., туалет 1,10 кв.м., коридор 7 кв.м. Квартира оснащена лоджією 1,55 кв.м. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.06.2024 року, відомості про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , до Державного реєстру речових прав не внесені. Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 2-4 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлюють порядок прийняття спадщини в разі, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, і надають право спадкоємцям реалізувати свої права щодо спадкового майна на території України в загальному порядку (стаття 11-1). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Положеннями ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася реєстраторами бюро технічної інвентаризації на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерство юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року, який втратив чинність у зв`язку із прийняттям Наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна». Судом встановлено, що спадкове майно знаходиться на тимчасово окупованій території, при цьому відомості про право власності нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] до Державного реєстру речових прав не внесені. Суд враховує, що для встановлення обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право. На підтвердження права власності спадкодавця на 1/3 частину вказаної вище квартири позивач надав фотокопію свідоцтва про право власності на житло від 29.04.1993 року, на якому є засвідчувальний напис «згідно з оригіналом» із зазначенням прізвища, ініціалів, дати та підпису позивача. Згідно ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Частиною 4 статті 95 ЦПК України встановлено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. З урахуванням того, що суд ставить під сумнів відповідність поданої копії письмового доказу його оригіналу, з метою перевірки обставин, на які посилається позивач, зокрема, встановлення факту того, що квартира за адресою: [ADDRESS] , увійшла до спадкової маси, суд витребував у позивача оригінал свідоцтва про право власності на житло, яке видане 29.04.1993 року Комітетом з економіки, приватизації та управління комунальною власністю виконавчого комітету Макіївської міської ради народних депутатів Донецької області на підставі наказу Комітету з економіки, приватизації та управлінню комунальною власністю Макіївської міської ради Донецької області від 28.04.1993 року № 691/5. На виконання ухвали суду про витребування оригіналу свідоцтва про право власності спадкодавця на 1/3 частину спадкового майна, позивач повідомив, що оригінал свідоцтва залишився на тимчасово окупованій території України та є втраченим. Суд не бере до уваги долучені до справи фотокопії правовстановлюючих документів та визнає їх неналежними доказами по справі, оскільки наявні сумніви їх відповідності оригіналам. Крім того, у судовому засіданні позивач вказав, що надані копії йому привезла мати з тимчасово окупованої території України, при цьому він особисто бачив оригінали більше десяти років тому. Також суд зауважує на тому, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він звертався до архівних установ БТІ з запитами щодо надання дубліката правовстановлюючого документа або щодо надання будь-якої інформації про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] у реєстраційних книгах БТІ. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, надавши оцінку доказам у справі, суд доходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки позивач не надав належних і достатніх доказів на підтвердження набуття спадкодавцем права власності на вказану вище квартиру у встановленому законодавством України порядку, у зв`язку з чим позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed