Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 31 грудня 2024 року до суду з цією позовною заявою, посилаючись на ст.157 СК України, звернувся [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] до [PERSON] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , заінтересована особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Даний позов обґрунтовано наступним. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] у 2010 році зареєстрували шлюб від якого в них народився син [PERSON] , [INFO] . В подальшому у 2018 році рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано. З моменту розірвання шлюбу позивач та відповідач проживають окремо. Відповідачка [PERSON] переїхала проживати в селище Вапнярка, а потім починаючи з 2023 року виїхала за кордон до Канади. Їх спільний син [PERSON] постійно проживав разом з ним. Заочним рішення Томашпільського районного суду від 16 квітня 2024 року у справі № 146/1744/23 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Під час перебування за кордоном відповідачка інколи телефонувала дитині, а коли приїжджала в Україну іноді відвідувала сина. При цьому до 2020 року відповідачка жодних коштів на утримання спільного сина не сплачувала. З кінця 2020 року і по даний час відповідачка [PERSON] жодних коштів на утримання дитини не надає, із сином фактично не спілкується, не цікавиться його життям, навчанням та в цілому жодної участі в його вихованні та утриманні не приймає. Позивач вказує, що з 2018 року і по даний час він сам виконує батьківські обов`язки. Встановлення вказаного факту в судовому порядку необхідно позивачу, для подальшого виникнення низки цивільних прав для неповнолітнього сина. 24 квітня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідачки [PERSON] згідно яких остання просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що вона згідно судового наказу № 146/2033/24 від 12 грудня 2024 року виданого Томашпільським районним судом Вінницької області сплачує на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 10 грудня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказані аліменти відповідачка сплачує добровільно. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 2 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 21 січня 2025 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 21 січня 2025 року, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору- військову частину [NUMBER] , підготовчий розгляд справи відкладено на 5 лютого 2025 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 5 лютого 2025 року відкладено підготовчий розгляд справи на 20 лютого 2025 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 20 лютого 2025 року відкладено підготовчий розгляд справи на 6 березня 2025 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 6 березня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 26 березня 2025 року. 26 березня 2025 року судове засідання не відбулося в зв`язку з перебуванням головуючого судді на навчанні, розгляд справи відкладено на 2 квітня 2025 року. Доводи учасників справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити в повному обсязі, пояснив, що перебував у шлюбі з відповідачкою, в подальшому шлюб було розірвано, в шлюбі в них народилося двоє дітей, донька 2011 року народження, яка на даний час проживає разом з відповідачкою в Польші, а інша дитина [PERSON] , 2014 року народження проживає разом з ним та перебуває на його утриманні.Позивач був мобілізований 2022 року та на даний час проходить військову службу в в/ч [NUMBER] . Після мобілізації дитина проживає з бабусею, однак до війни позивач, його син [PERSON] та бабуся- мати позивача, проживали разом в с. Велика Русава. Зазначив, що після розлучення дружина проживала деякий час в селищі Вапнярка, не працювала та до 2018 року діти проживали разом з нею. В подальшому відносини у колишньої дружини з сином не склалися, мати постійного його сварила, тому син вирішив, що буде проживати разом з батьком. Син ішов до першого класу в с. Велика Русава, мати на святі першого дзвоника присутня не була. Вказав, що на даний час він всім забезпечує дитину, а дружина взагалі не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться його життям. Також позивач зазначив, що дружина сплачує аліменти на його користь на утримання сина [PERSON] . Позивач в свою чергу згідно рішення суду сплачує аліменти на користь дружини [PERSON] на утримання двох дітей, в той час коли син [PERSON] постійно проживає з ним. Зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком йому необхідно для звільнення з військової служби. Представник позивача - адвокат Самар В.О. в судовому засіданні просив задоволити позов в повному обсязі за обставин зазначених в ньому. Зазначив, що даний позов подано в інтересах дитини та метою встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком є те щоб дитина не потрапила в інтернат, дитина потребує догляду батька, оскільки мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. А похідною метою є звільнення позивача з військової служби. Бабуся, яка доглядає за дитиною в період відсутності батька уже є особою похилоговіку та має проблеми зі здоров`ям, тому в повній мірі не може виховувати та доглядати внука [PERSON] в період відсутності батька. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася однак направила на адресу заяву в якій зазначила, що справу просить розглядати без її участі, в задоволенні позову просить відмовити у зв`язку з тим, що вона сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] . Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Щербатий А.І. в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову, вважає, що даний позов подано виключно в інтересах дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він займався ремонтом автомобіля позивача, та йому відомо, що з позивачем постійно проживає його син за яким він доглядає, піклується про нього та забезпечує всім необхідним. Разом з ними ще проживає бабуся, мати позивача, однак вона старенька тому не може повноцінно доглядати за дитиною в період відсутності батька. Наскільки йому відомо мати дитини життям сина не цікавиться. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача знає лише з позитивної сторони, дитина постійно проживає разом з батьком та бабусею, мати не відвідує дитину. Відповідачка залишила дитину на батька. Бабуся дитини, яка доглядає за дитиною під час відсутності батька, часто хворіє та у неї проблеми зі здоров`ям. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно дитина постійно проживає разом з батьком [PERSON] та бабусею. Жодного разу матір дитини він не бачив. [PERSON] доглядає за дитиною та забезпечує всім необхідним, син чудово ставиться до батька. Стан здоров`я бабусі поганий, вона має проблеми зі спиною. Представник військової частини [NUMBER] в судове засідання не з`явився, хоча завчасно та належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, свідків, розглянувши заяву відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом установлено, згідно рішення Томашпільського районного суду від 16 квітня 2024 року у цивільній справі № 146/1744/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визначення місця проживання дитини з батьком, позов задоволено, ухвалено визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки від 2 грудня 2024 року № 14-18/02/410 виданої Великорусавським старостинським округом Томашпільської селищної ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає в [ADDRESS] разом із батьком [PERSON] , [INFO] та знаходиться на його повному утриманні. З акту обстеження умов проживання встановлено, що комісією було проведено обстеження умов проживання дитини [PERSON] , 2014 року народження в сім`ї батька [PERSON] , дитина [PERSON] дійсно проживає в сім`ї батька [PERSON] , перебуває на його утриманні та вихованні, батько [PERSON] самостійно, без участі матері дитини займається утриманням і вихованням сина, так як мати [PERSON] тривалий час перебуває за межами України. Догляд за дитиною [PERSON] здійснює батько [PERSON] , у разі відсутності батька обов`язки по догляду та вихованням дитини здійснює бабуся. Відповідно до довідки від 21 серпня 2024 року № 02.11/78 виданої директором Великорусавського ліцею, [PERSON] навчається у 4 класі Великорусавського ліцею, [PERSON] бере належну участь у вихованні і догляді за своїм сином [PERSON] . З відповіді [INFO] від 9 січня 2025 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , призваний [INFO] 26 лютого 2022 року до військової частини [NUMBER] [ADDRESS] , з військової служби не звільнявся. Згідно відповіді державної прикордонної служби від 31 січня 2025 року, в період з 1 лютого 2022 року по теперішній час ( 31 січня 2025 року) [PERSON] 22 серпня 2023 року перетнула кордон на виїзд в пункті пропуску Ягодин, 25 серпня 2023 року [PERSON] перетнула кордон на в`їзд в пункті пропуску Ягодин, 29 листопада 2023 року [PERSON] перетнула кордон на виїзд в пункті пропуску Могилів-Подільський. Крім цього, згідно копії судового наказу виданого Томашпільським районним судом 12 грудня 2024 року у цивільній справі № 146/2033/24, заяву [PERSON] про видачу судового наказу задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня подачі заяви до суду - 10 грудня 2024 року, і до досягнення дитиною повноліття. Також з копій квитанцій встановлено, що відповідачка [PERSON] сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Оскільки спірні правовідносини виникли з приводу участі батька та матері у вихованні та утриманні дитини, вони врегульовані Сімейним кодексом України (далі - СК України), а саме главою 13 цього Кодексу «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей». Так, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України, далі також - СК). Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (частина 2 статті 141 СК). Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 1, 2 статті 150 СК). Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 статті 157 СК). Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідно встановити юридичний факт або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Суд зазначає, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Одним із таких спорів може бути спір про позбавлення батьківських прав. Зокрема батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Саме по собі посилання позивача на те, що відповідачка не приймає участі у вихованні дитини ніякої участі та не утримує її, не може свідчити про те, що вона не зобов`язана приймати участі у житті та вихованні дитини, в силу прямих вимог СК України. Крім цього в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка сплачує аліменти на користь позивача на утримання дитини [PERSON] . Натомість, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у цій справі стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суд має обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Обставини цієї справи, а саме наявність у позивача статусу військовозобов`язаного, не визнання позову відповідачем, не бажання позивача пред`являти позову про позбавлення батьківських прав за одночасних тверджень про невиконання матір`ю своїх обов`язків, наводять суд на думку про нещирість позивача, штучність цього позову та відсутності реальних виключних обставин неможливості виконання матір`ю своїх обов`язків. На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Наведених вище виключних обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні, а саме по собі проживання дитини з батьком, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини ним. Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку - шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини. Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Також спірні правовідносини стосується виконання позивачем військового обов`язку, а конкретніше, наявності у нього підстав для відстрочки від призову за мобілізацією, у зв`язку з сімейними обставинами - самостійного виховання та утримання дитини. Ці відносини врегульовані Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі - Порядок №560). Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (абзац 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). [PERSON] в позовній заяві зазначає, що з початку 2023 року неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з ним, знаходиться на його утриманні та вихованні. Разом з тим, позивач [PERSON] не надав доказів, що в питанні виховання сина, відповідачка [PERSON] умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, в той час відповідачкою надані докази того, що вона сплачує аліменти на утримання дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. Жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних пільг та гарантій заявником суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні певних питань щодо реалізації прав позивача за відсутності судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. У відповідності до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на дотриманні норм процесуального права. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Слід зазначити, що утримання та виховання дитини батьком є його обов`язком та не потребує встановлення такого факту в судовому порядку. Зважаючи на те, що позивач не довів, що [PERSON] в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , позовна вимога про встановлення факту перебування на утриманні та самостійного виховання батьком неповнолітнього сина є необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Відповідачка батьківських прав відносно неповнолітнього сина у судовому порядку не позбавлялась. Належно підтверджених відомостей, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, судом не встановлено під час розгляду справи. Крім того, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, у якій зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наданих позивачем доказів недостатньо, аби зробити обґрунтований висновок про те, що він самостійно виховує та утримує неповнолітнього сину, а отже, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed