Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовна заява обґрунтована тим. що [PERSON] була власницею собаки породи Ші-тсу, дана собака була придбана 05.12.2012 року за 500 Євро. 01.06.2023 року позивачка вигулювала собаку біля будинку за адресою [ADDRESS] , де було здійснено наїзд на її собаку автомобілем Хонда Сівік д.н.з [NUMBER] , внаслідок чого собака загинула на місці пригоди. Працівниками поліції, що прибули на місце пригоди встановлено, що даний автомобіль належить [PERSON] та відносно неї було складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, матеріали направлено в суд. Справа про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] була закрита, окрім того працівниками поліції встановлено, що у момент наїзду на собаку автомобілем керував син відповідачки - [PERSON] , який є неповнолітнім, справа про адміністративне правопорушення відносно нього закрита за закінченням строків притягнення до відповідальності. Внаслідок даної пригоди загинула собака позивачки, що завдало їй не лише матеріальної, але і моральної шкоди, позивачка зазнала душевних страждань. За наведених обставин позов просила задовольнити та стягнути із відповідачки шкоду у загальному розмірі 46 065 гривень, 21 065 грн. матеріальної шкоди та 25 000 грн. моральної шкоди. 04.11.2024 від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачка просить відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість. Зокрема зазначено, що позивачка на надала належних доказів щодо породи собаки та в базі даних Кінологічної спілки України [PERSON] не значиться, як власниця собаки породи «Ші-тсу». Вина відповідачки чи вина її сина при ДТП, що мало місце 01.06.2023 року, під час розгляду справ про адміністративне правопорушення не встановлена. Собака позивачки загинула, оскільки [PERSON] порушила правила вигулу собаки та вигулювала її без повідка, за адресою [ADDRESS] офіційне місце вигулу собаки відсутнє. Позивачем не доведено наявність шкоди та її розмір є необґрунтованим. 18.11.2024 року надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивачка вказувала на обґрунтованість позову. Ухвалою суду від 03.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав з мотивів наведених у ньому. Просив суд про його задоволення. Представник відповідачки у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, оглянувши відеозапис, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно нотаріальної засвідченої копії заяви [PERSON] - [PERSON] 05.12.2012 року придбала у [PERSON] цуценя породи Ші-тсу за 500 Євро (а.с.9). Згідно копії міжнародного ветеринарного паспорта [PERSON] є власницею собаки о кличці «Лінда» породи «Ші-тсу» (а.с.7-8). Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі. Таким чином, собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі ст.317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. 01.06.2023 року позивач вигулювала собаку біля будинку за адресою [ADDRESS] , де було здійснено наїзд на її собаку автомобілем Хонда Сівік д.н.з [NUMBER] , внаслідок чого собака загинула на місці пригоди. Щодо даного факту працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №351518 відносно власника автомобіля [PERSON] . Момент наїзду автомобілем Хонда Сівік д.н.з [NUMBER] на собаку також зафіксовано на відеозаписі камер спостереження прибудинкової території за адресою м. Івано-Франківськ, вул. бульвар Південний буд.28, даний відеозапис було оглянуто у судовому засіданні. Згідно копії Експертного висновку про нанесення матеріальної шкоди розмір завданої [PERSON] шкоди становить 21 065 гривень вартість собаки (а.с.18-21). Доказів на спростування тверджень позивачки про вартість собаки та розмір шкоди суду не надано, клопотання про проведення експертизи представник відповідачки не заявляв. Згідно копії постанови Івано-Франківського міського суду від 25.07.2023 року вбачається, що факт порушення [PERSON] п.п.2.3б, 10.9 Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачена ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки остання не перебувала за кермом у момент наїзду. Провадження в справі відносно притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.13). Згідно відповіді Івано-Франківського РУН ГУНП в Івано-Франківській області від 29.09.2023 на звернення [PERSON] , вбачається. що на момент скоєння ДТП 01.06.2023 року за кермом автомобіля «Honda» д.н.з. [NUMBER] , перебував неповнолітній [PERSON] відносно якого складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД№419250 за ч.2 ст.126 КУпАП (а.с.14-16). Згідно копії постанови Івано-Франківського міського суду від 06.11.2023 року провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за заподіяння шкоди, шкода заподіяна майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частина друга статті 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Зазначений правовий висновок Верховний Суд висловив у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач зазначає, що шкоду завдано транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, однак представник відповідача вказує, що на момент наїзду за кермом перебувала не відповідачка, а її син, щодо цього суд зазначає наступне. Як встановлено із вище зазначеної постанови провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинене адміністративне правопорушення, яке передбачене ст. 124 КУпАП закрите з нереабілітуючих підстав. Так, з положень статті 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в порушенні провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпА через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в порушенні закону. Виходячи зі змісту статті 38 КУпАП «Строки накладення адміністративного стягнення», таке стягнення накладається лише на винну особу. Відповідно, ця норма (можливість застосування строків накладення адміністративного стягнення) повинна застосовуватись лише у випадку встановлення вини особи у вчиненні правопорушення. Тим більше, за своєю правовою природою звільнення від відповідальності у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не є реабілітуючою обставиною. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 квітня 2020 року (справа N? 686/4557/18) підтверджує цю правову позицію, згідно з якою «закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні адміністративного правопорушення». 3 точки зору матеріального (сутнісного) підходу реабілітуючими визнаються обставини, за яких особа вважається непричетною до адміністративного правопорушення (у зв`язку із чим відновлюються її добре ім`я, репутація), а нереабілітуючими - обставини, за яких має місце винуватість особи, але через передбачені законом обставини вона звільняється від адміністративної відповідальності. Поділ підстав закриття провадження на реабілітуючі і нереабілітуючі має, насамперед, практичне значення щодо наслідків такої форми закінчення провадження у справі. Визнання обставини реабілітуючою/нереабілітуючою впливає на права та інтереси особи, яка є потерпілою від адміністративного правопорушення. Згідно ч.1 ст.1187 ЦПК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, діюче законодавство містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Згідно копії Експертного висновку про нанесення матеріальної шкоди розмір завданої шкоди [PERSON] становить 21 065 гривень (а.с.18-21). Стороною відповідачки не наведено спростування обґрунтованих підстав щодо зазначеного розміру шкоди, також суд звертає увагу, що сторона відповідачки не заявляла жодних клопотань про призначення експертиз для визначення фактичного розміру завданої шкоди та встановлення вартості собаки. Твердження представника відповідачки, що експертизу вартості собаки було проведено відносно цуценяти, а собака, що загинула була вже у віці та її ціна є відповідно меншою, нічим документально не підтверджені. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 21 065 гривень, оскільки обставини викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відповідачка безвідповідально поставилась до експлуатації транспортного засобу, що являється джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок чого спричинено загибель собаки позивачки. Також із відповідачки підлягає до стягнення 4500 гривень витрат за проведення експертизи. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 25 000 грн., то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.9 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Суд приймає до уваги, доводи позивачки, що дана подія була для неї психотравматичною та вона зазнала душевних страждань. Суд, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди знайшли своє часткове підтвердження, оскільки подія, яка мала місце та внаслідок якої були заподіяні непоправні ушкодження собаки позивачки, була для останньої психотравматичною. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивачки завданих ушкодженням тварини, а також керується принципами співмірності, розумності та справедливості, і вважає, що сума в розмірі 5 000 грн. є достатньою, адекватною та необхідною компенсацією за таку шкоду, а тому в цій частині вимоги позивачки підлягають задоволенню частково. Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн., то суд зазначає наступне. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св 19). Також, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правничої допомоги №08/08/24 укладеним між позивачем [PERSON] та адвокатом Пахар О.А., актом прийому-передачі наданих послуг, відповідно до якого вартість послуг становить 6000 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в сумі 26 065 грн., то суд вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3394 грн. 98 коп., що є пропорційним до розміру задоволених вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також із відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина сплаченого останнім судового збору (2422,40 грн.), а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1370.67 грн. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 16, 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial