Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

позивачка звернулась до суду з цим позовом, у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після початку повномасштабного вторгнення через активні бойові дії позивачка разом з родиною вимушена була евакуюватись до міста Черкаси і на теперішній час фактично приживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу від 18 грудня 1992 року, зареєстрованому в реєстрі нотаріальних дій за № 9401, позивачці на праві власності належить трикімнатна квартира на першому поверсі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 60,9 кв. м. 15 липня 2024 року позивачка звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з заявою про реєстрацію прав власності па вищевказану квартиру, проте рішенням № 74390751 від 01 серпня 2024 року їй відмовлено в проведені реєстраційних дій, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. ? У зв`язку з пошкодженням нерухомого майна, у позивачки є необхідність подати заяву на тримання компенсації до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року № 381 Про затвердження порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення». Оскільки право власності позивачки на квартиру [ADDRESS] не визнається, тому з метою захисту своїх прав на нерухоме майно, позивачка звернулась до суду з цією позовною заявою. Постановленою суддею ухвалою від 14 січня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивачки витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали доказів, доданих у копіях до позову. Постановленою судом ухвалою від 13 березня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, дослідивши засвідчені нотаріально копії доказів, висновує таке. З дослідженої в судовому засіданні засвідченої приватним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л. В. за № 1-2079 копії договору купівлі-продажу від 18 грудня 1992 року вбачається, що Сєвєродонецьке виробниче об`єднання житлово-комунального господарства в особі Єрмакова Петра Васильовича продало, а [PERSON] купила квартиру в [ADDRESS] . Згідно з довідкою Сєвєродонецького БТІ від 24 листопада 1992 року за № 2953, квартира 3-х кімнатна на 1-му поверсі з кімнатами: 1.9 коридор, 2, 3, 8 жилі кімнати, 4 кухня, 5 туалет, 6 ванна кімната, 7 комора, загальною площею 60,90 кв. м, жилою площею 39,3 кв. м. Договір посвідчено Сердюк Н. І., старшим державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 9401. Зворотна сторона знизу містить реєстраційний напис на документі про право власності, штамп та печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності з підписом посадової особи про набуття права власності на квартиру [PERSON] запис відомостей в реєстрову книгу за № 596 від 14 квітня 1994 року /а.с.9-10 зворот/. З долученого позивачкою у засвідченій приватним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Шалденко Л. В. за № 1-2080 копії технічного паспорту квартири [ADDRESS] , складеного 24 листопада 1992 року вбачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 60,9 кв. м, жила 39,3 кв. м), відомостей про дійсного власника [PERSON] , підставу переходу права власності: договір купівлі-продажу, посвідчений Сєвєродонецькою ДНК 18 грудня 1992 року реєстр. № 9401. Технічний паспорт містить печатки Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк, підписи посадових осіб /а.с.7-8 зворот/. З відмітки у копії паспорту громадянки України серії [NUMBER] позивачки /а.с.4-5/, копії довідки від 05 липня 2023 року № 7102-5002847230 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] /а.с.7/ убачається, що з 21 березня 1978 року позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 05 липня 2023 року місце перебування позивачки зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Атамась І. І., Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради від 01 серпня 2024 року № 74390751 позивачці відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Підставою рішення державного реєстратора зазначено те, що для реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] заявником подано Договір купівлі-продажу, посвідчений 18 грудня 1992 року державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Сердюк Н. І., який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 9401. Згідно пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує відомості Державного реєстру прав, зокрема його невід`ємної архівної складової частини, а також Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав. На виконання цієї норми законодавства було здійснено консолідовані пошуки інформації в Державному реєстрі речових прав та його невід`ємних архівних складових щодо вказаного об`єкта речових прав та суб`єктів цих прав. Під час проведення консолідованих пошуків інформації відомостей про зареєстроване право власності не виявлено. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. На зворотній стороні договору купівлі-продажу наявна відмітка про реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна 14 квітня 1994 року в реєстровій книзі Сєвєродонецького бюро технічної інвентаризації Луганської області за № 596. Наразі, місцезнаходження Сєвєродонецького БТІ та стан його архівів невідомі через ведення на цій території військових дій. У зв`язку з цим 16 липня 2024 року було направлено запит державного реєстратора до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області за № 04-23/43029 щодо можливості підтвердження відомостей про зареєстроване право власності на паперових носіях інформації та розгляд заяви зупинено. На цей запит було отримано документ від 17 липня 2024 року за вих. № 2260 ВА, яким повідомляється, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією. БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року /а.с.8/. 19 січня 2024 року розпорядженням Керівника Сєвєродонецької міської військової адміністрації перейменовано у м. Сєвєродонецьк вулицю Вілєсова на Дмитра Сірика. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачці майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права н; аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У позивачки наявні документи, що засвідчують її право власності (договір купівлі-продажу), однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивачки права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачку можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Позивачкою право власності набуте у 1992 році. Надані позивачкою докази у виді договору купівлі-продажу, технічного паспорту посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1992 рік Сєвєродонецьким БТІ з відповідними відмітками про реєстрацію переходу права власності в них, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. Надані позивачкою копія паспорту, виданого до укладення договору купівлі-продажу, реєстрація місця проживання у спірній квартирі позивачки підтверджують її твердження щодо набуття позивачкою права власності на спірну квартиру. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою доведено її право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачки на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сєвєродонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивачка не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved