Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання часток\~у спільному\~майні подружжя, визнання права власності на частину майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок літ. 3 загальною площею 94,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,11139 га., кадастровий номер 2322155600:05:007:0695 за тією ж адресою, та визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. Ухвалою судді від 06.12.2024 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, за адресою вказаною у позовній заяві, жодних заяв або клопотань до суду не надав. Ухвалою суду від 19.02.2025 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач та відповідач не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином. Позивач в особі свого представника адвоката Новікова І.О. надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засіданні повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив. За таких обставин суд розглядає справу в заочному провадженні, без участі сторін і на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України без технічної фіксації процесу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини стосовно поділу майна, що було набуте ними у шлюбі. В ході розгляду справи судом встановлено, що 21.07.2006 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано у Комунарським відділом РАЦС Запорізького МУЮ 21.07.2006, про що зроблено актовий запис за №427. (а.с.8) Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.10.2024 (справа № 333/7279/24) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9-11) Відповідно до копії договору дарування від 04.06.2011 встановлено, що відповідач [PERSON] набув у власність житловий будинок площею 37,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0.1153 га. кадастровий номер 2322155600:05:007:0695.(а.с. 12-14) Крім цього, 11.03.2014 відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок\~літ.\~3\~загальною площею\~94,5\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] (а.с 15, 16 ) Крім того, відповідачем [PERSON] за час перебування у шлюбі отримано у власність земельну ділянку площею 0,1139 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2322155600:05:007:0695, право власності на яку підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 05.12.2012 Кушугумською селищною радою, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. (а.с. 25-26) Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений станом на 04.02.2014 вбачається, що спірний земельній ділянці розташовані два житлові будинку літ. А та літ. З відповідно, які є відокремленими один від одного, та на кожен з яких зареєстровано право власності за відповідачем [PERSON] . При цьому будинок літ. А набутий [PERSON] відповідно до договору дарування від 04.06.2011, а будинок лі. З набутий [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серія [NUMBER] від 11.03.2014 виданого Реєстраційною службою Запорізького районного управління юстиції Запорізької області. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено ч. 3 ст.\~12, ч.ч. 1, 5, 6 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1\~ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1\~ст. 61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частинами 1, 2\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1, 2\~ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1\~ст. 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1\~ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. У відповідності до\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що житловий будинок літ. З загальною площею 94.5 кв.м. розташований за адресою: [ADDRESS] може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі), оскільки придбаний в період шлюбу, а відповідних доказів того, що його було набуто не за спільні кошти подружжя, суду не надано. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до вищевказаних норм законодавства належить право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Отже, враховуючи, що житловий будинок літ. З загальною площею 94.5 кв.м. розташований за адресою: [ADDRESS] набутий сторонами за час шлюбу, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Що стосується позовних вимог з приводу виділення позивачеві у власність 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1139 га., за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), слід зазначити наступне: Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Статтею 89 ЗК України\~встановлено, що в осіб - співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові ВСУ від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, Постанова КЦС ВС від 25.02.2019 № 199/2099/17. Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Разом з цим слід зазначити, що у даній справі на спірній земельній ділянці площею 0,1139 га., кадастровий номер 232255600:05:007:0695, за адресою: [ADDRESS] , розташовані два будинки літ. А. та літ. З, при цьому будинок літ. А в цілому належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] та не підлягає розподілу, а будинок літ. З є спільною сумісною власністю подружжя та може буди поділений між сторонами у рівних частках. Однак у разі визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, то належне відповідачу нерухоме майно опиниться на належній позивачці землі, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність часткового задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на частку земельної ділянки, визнавши за нею право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1139 га. відповідно до її частки у загальній кількості нерухомого майна, яке на ній розташоване. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial