Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації з вимогою: «визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Києві, на 3/8 частки житлової квартири загальною площею 45,3 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м, яка складається з двох кімнат та розташована за адресою: [ADDRESS] ». 06 грудня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на спадкове майно, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 20 березня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про заміну відповідача - Київську міську державну адміністрацію на належного відповідача - Київську міську раду в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на спадкове майно. 27 березня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. Положеннями статті 174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти позову. Представник позивача [PERSON] - адвокат Какулія О.Є. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснив, що [INFO] в м. Києві померла дружина позивача [PERSON] , якій на праві власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач звернувся до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї дружини, на підставі якої було заведено спадкову справу №06/2022. 18 вересня 2024 року позивачу видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого [PERSON] є пережившим чоловіком [PERSON] , та йому належить 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу - квартири [ADDRESS] . Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] позивачу відмовлено, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою відмови приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу стала наявність заповіту [PERSON] , яким все своє майно вона заповіла своєму сину [PERSON] , який на момент смерті матері був зареєстрований з нею за однією адресою. Інших спадкоємців у померлої не має. В той же час сама по собі реєстрація місця проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не свідчить про фактичне прийняття спадщини, тому [PERSON] не прийняв спадщину [PERSON] відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, оскільки він проживав та помер в м. Сімферополь АР Крим. Власних спадкоємців [PERSON] не мав. Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив ухвалити рішення згідно з нормами чинного законодавства. Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідка [PERSON] , розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані докази та повідомленні ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності матеріального права, що підлягають застосуванню до них правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отже, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 14 листопада 2021 року, актовий запис 26750. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Палацом одружень «Дарницький» міста Києва 14.03.1991 року, актовий запис 443, [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON] та спадкоємцем за законом першої черги. За життя [PERSON] склала заповіт на випадок своєї смерті та зробила таке заповітне розпорядження: все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на момент смерті, заповіла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] . Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Отже, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. 18 травня 2022 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї дружини [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі заяви спадкоємця [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. заведена спадкова справа №06/2022 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , яка в копії долучена до матеріалів цивільної справи. Згідно з матеріалів спадкової справи №06/2022 інших спадкоємців, які б звернулись із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , у встановлений законом строк немає. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08 жовтня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] . 18 вересня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. видано свідоцтво про право власності, згідно з яким [PERSON] є власником 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , як той з подружжя, який пережив дружину. 18 вересня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] в частині, яка перевищує обов`язкову частку у спадщині після смерті дружини, [PERSON] , померлої [INFO] , що проживала та була зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 Цивільного кодексу України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що не заважаючи на те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину (відповідно до статті 1296 ЦК України) є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідача у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Отже, позивач [PERSON] позбавлений можливості реалізувати свої правомочності власника спадкового майна, які за змістом ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України виникають у нього з моменту державної реєстрації права власності на спадкове майно. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Згідно зі статтею 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Для доведення обставин у справі представником позивача заявлено клопотання про виклик у судове засідання свідка - [PERSON] , яка у судовому засіданні пояснила, що на момент смерті її бабусі [PERSON] її дядько [PERSON] разом з нею фактично не проживав, оскільки з 2013 року він постійно проживав в м. Сімферополь АР Крим, де помер у березні 2024 року. [PERSON] був обізнаний про смерть матері [PERSON] та про наявність заповіту на його користь, оскільки у нього знаходився цей заповіт. Після смерті [PERSON] . [PERSON] приїжджав у м. Київ та відвідував місце поховання матері, проте заяву про прийняття її спадщини до нотаріуса не подав. У період з 2014 року до січня 2022 року [PERSON] декілька разів приїжджав в м. Київ на нетривалий час, щоб забрати зі спірної квартири свої особисті речі. Місто Сімферополь АР Крим було постійним місцем його проживання, оскільки за життя [PERSON] придбав там квартиру та був працевлаштований в компанії оператора місцевого зв`язку. Відтак, на момент смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем, який постійно та фактично проживав разом з нею, є [PERSON] . З урахуванням наведеного, проаналізувавши вищевказані правові норми та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання за ним права власності на 3/8 частки квартири [ADDRESS] . Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до частини другої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved