Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

11 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м.Києва із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути із [PERSON] борг в розмірі 75\~383,92 грн, що є еквівалентом 1830 доларів США. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 07.12.2021 між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики шляхом оформлення та видачі розписки, згідно умов якого [PERSON] отримала від позивача грошові кошти в сумі 50000 грн в еквіваленті по курсу, станом на 07.12.2021 - 27,35 грн за 1 долар США 1830 доларів США, які зобов`язалася повернути не пізніше 07.03.2022 в повному розмірі та не менше 1830 доларів США в еквіваленті по курсу. Проте, станом на час звернення до суду з відповідним позовом, сума заборгованості відповідачем повернута не була, що змусило позивача звернутися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] борг в розмірі 75\~383,92 грн, що є еквівалентом 1830 доларів США за офіційним курсом гривні, станом на 10.10.2024. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. Статтею 32 ЦПК України визначено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2025 року означеній позовній заяві присвоєно номер провадження 2/711/690/25 та визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Петренка О.В. Частиною 9 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Оскільки останнім відомим місцем реєстрації проживання відповідача у встановленому законом порядку є квартира [ADDRESS] , що у Придніпровському районі означеного населеного пункту, то ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено розгляд справи по суті о 09 год 00 хв 11 лютого 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м.Черкаси. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2025 року відкладено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу до 08 год 30 хв 26 лютого 2025 року. Крім того, виклик відповідача [PERSON] вирішено здійснити шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України з підстав, передбачених ч.11 ст.128 ЦПК України. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2025 року прийнято до розгляду заяву позивача [PERSON] про зміну предмету позову від 28.01.2025 (вхідний №4284/25) та вирішено здійснювати розгляд цивільної справи №753/20096/24 згідно заяви про зміну предмету позову від 28.01.2025. Розгляд справи по суті відкладений до 12 год 00 хв 21 березня 2025 року. У зв`язку із прийняттям судом до розгляду заяви позивача [PERSON] про зміну предмету позову від 28.01.2025, суд здійснює розгляд позовної заяви з призми позовної вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі еквівалентній 1830 доларів США за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання рішення. Протокольною ухвалою суду від 21.03.2025, що занесена до протоколу судового засідання, розгляд справи був відкладений до 16 год 30 хв 07 квітня 2025 року з підстав задоволення клопотання представника позивача адвоката Задорожної Л.Г. про надання часу для уточнення анкетних даних позивача. Представник позивача адвокат Задорожна Л.Г. у судове засідання 07.04.2025 о 16 год 30 хв не з`явилася, причин не прибуття у судове засідання суду не повідомила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, зокрема, шляхом повідомлення про день та час розгляду справи під розписку. Водночас представник позивача подала до суду заяви від 21.03.2025, в яких просила суд уточнити анкетні дані позивача в частині по батькові останнього (вхідний №11137/25 від 21.03.2025), а також висловила прохання здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та ухвалення рішення не заперечує (вхідний №11136/25). Відповідач [PERSON] у судове засідання 07 квітня 2025 року о 16 год 30 хв не з`явилася, про причини неявки не повідомила, хоча про місце, день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про проведення судового засідання без її участі до суду не подала, відзиву до суду не направила. У зв`язку із цим, 07 квітня 2025 року суд постановив ухвалу про уточнення анкетних даних позивача у справі та заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для уточнення анкетних даних позивача та проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки справа слухалась у відсутність всіх учасників справи то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторони представника позивача, проголошену під час вступного слова, а також висловлену письмово, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 07 грудня 2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 50 000 грн в еквіваленті згідно курсу на 07.12.2021 24,35 грн/1 долар США 1830 доларів США, які зобов`язалась повернути у повному розмірі не пізніше 07 березня 2022 року і не менше 1830 доларі США в еквіваленті згідно курсу (а.с.8). На підтвердження укладення договору позики між [PERSON] і [PERSON] та його умов суду надана розписка позичальника від 07.12.2021, яка посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми, оригінал якої був долучений до матеріалів справи згідно протокольної ухвали суду від 21.03.2025, що занесена до протоколу судового засідання, і зміст якої був безпосередньо досліджений судом у судовому засіданні, що відбулося 21.03.2025. Відповідно до положень ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, із дослідженого безпосередньо в судовому засіданні оригіналу розписки від 07.12.2021 (а.с.96), суд встановив, що його сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови її повернення, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом написання та підписання означеної розписки безпосередньо відповідачем [PERSON] . Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання нею у позику від [PERSON] грошових коштів в сумі 50 000 грн, що є еквівалентом 1830 доларів США, так і доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов договору позики в строки, передбачені цим правочином. Водночас матеріалами справи підтверджується той факт, що сума позики, яка була обумовлена між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] і відображена у розписці від 07.12.2021, була отримана відповідачем готівкою у день написання нею боргової розписки. Такий висновок суду грунтується на тому, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, яким підтверджується як укладення договору позики, його умови, так і засвідчує отримання позичальником від позикодавця певної грошової суми та є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст.1046 ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.1047 ЦК України в подібних правовідносинах викладений Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18 (провадження № 61-9353св21). Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Отже, аналізуючи зміст розписки від 07.12.2021, суд встановив, що позивач [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] отримала в борг грошові кошти в сумі 50 000 грн, що є еквівалентом 1830 доларів США, які зобов`язалась повернути позикодавцю не пізніше 07 березня 2022 року. Факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача підтверджується словосполученням: «отримала від [PERSON] грошову суду», що безумовно свідчить про факт переходу коштів від позикодавця до позичальника. Щодо валюти зобов`язання та суми заборгованості за договором позики, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, то суд зазначає про таке. Як встановлено судом зі змісту розписки від 07.12.2021, сторони договору позики обумовили, що відповідач (позичальник) [PERSON] зобов`язалась повернути позивачу (позикодавцю) [PERSON] отриману суму грошових коштів у повному розмірі і не менше 1830 доларів США в еквіваленті по курсу. З аналізу змісту договору позики, що укладений між позикодавцем та позичальником, суд встановив, що змістом зобов`язання є повернення заборгованості в розмірі, який еквівалентний\~\~1830 дол. США на момент повернення боргу. Водночас, валюту платежу сторони у договорі позики не визначили. Проте, на переконання суду, відсутність у договорі позики посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами резидентами, що узгоджується із положеннями ст.99 Конституції України у взаємозв`язку із положеннями ст.192 ЦК України. Таким чином, здійснивши аналіз договору позики, на підтвердження укладення якого суду наданий оригінал розписки від 07.12.2021, суд дійшов висновку, що належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами, є повернення відповідачем як позичальником грошових коштів позивачу як позикодавцю в національній валюті, сума яких є еквівалентною 1830 дол. США на момент платежу. Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №500/5194/16 (провадження\~№ 14-81цс24) зроблено правовий висновок щодо застосування положень ч.2 ст.533 ЦПК України, відповідно до якого, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. З огляду на положення ч.2 ст.533 ЦК України, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо практики застосування означеної норми матеріального права, суд дійшов висновку, що стягненню із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 07.12.2021 в розмірі, еквівалентному 1830 дол. США згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення, що відповідає положенням ч.2 ст.533 ЦПК України та узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у п.62 постанови від 11.09.2024 у справі №500/5194/16 (провадження\~№ 14-81цс24). У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що позовна вимога, заявлена позивачем і викладена у прохальній частині заяви про зміну предмету позову від 28.01.2025 (а.с.58-59), є обгрунтованою та вмотивованою, а тому позов [PERSON] підлягає до задоволення. Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із дослідженої у судовому засіданні квитанції АБ «Південний» від 17.09.2024 (а.с.5) судом встановлено, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн, які, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Водночас ані в позовній заяві, ані в будь-якій іншій заяві по суті справи, позивач не виявив волі на не стягнення судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви, із відповідача, а тому суд,

Outcome: approved