Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~Відповідачі уточнені позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їх відсутності. \~ \~ \~ \~Позивач на задоволенні уточненого позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу нерухомості від 08.01.2024р.; копія ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 07.02.2024р.; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16.08.2023р.; копії витягів від 26.02.2024р. з Державного реєстру речових прав; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; витяг з електронного сайту про офіційний курс гривні щодо іноземних валют на 08.10.2024р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , зазначивши, що 08.01.2024 р. між ним та [PERSON] , [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належної їм квартири [ADDRESS] - за 617 850 грн. 08.01.2024р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивач передав відповідачам обумовлену суму, а відповідачі передали документи на квартиру (які були в них в наявності). У майбутньому відповідачі пообіцяли позивачу засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивач перейшов мешкати у придбану квартиру, зробив там ремонт, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивач неодноразово звертався до відповідачів, однак [PERSON] , [PERSON] від посвідчення договору ухилялись, на прохання позивача про зустріч не реагують, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідачі пояснили, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (08.01.2024р.) вони не рахувались зареєстрованими власниками квартири, а фактично володіли нею. Так, квартира належала відповідачам на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16.08.2023р., однак [PERSON] , [PERSON] зареєстрували належне їм право власності у Державному реєстрі речових прав 26.02.2024р., тобто вже після укладення договору купівлі-продажу із позивачем. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачу було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, письмовий договір купівлі-продажу від 08.01.2024р. було укладено від імені продавців, які на той час не були оформлені ( не зареєстрували належне їм право власності у державному реєстрі прав власності) власниками об`єкту продажу. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] , він не знав і не міг знати про те, що [PERSON] , [PERSON] не мали права на відчуження нерухомості, у зв`язку із тим, що вони належним чином не оформили право власності на квартиру. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем. Як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачами була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідачі [PERSON] , [PERSON] продали, а позивач купив квартиру [ADDRESS] за 15 тис. дол. США (617850 грн.). 08.01.2024р. позивач передав відповідачам обумовлену суму, а відповідачі передали позивачу документи на квартиру (які були в наявності) за цією адресою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачів щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на нерухомість за позивачем, як добросовісним набувачем.

Outcome: approved