Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

06.08.2024 року позивач ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулися до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що на протязі 2020 року між ТзОВ «Слон Кредит», АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено кредитні договори, відповідно до умов яких Товариствами надано відповідачу кредитні кошти. В свою чергу, позичальник зобов`язалася повернути кредити, сплатити проценти за користування ними. На підставі укладених договорів відступлення прав вимоги між вказаними товариствами та ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняло право вимоги до боржників, вказаними в реєстрі боржників, зокрема і до відповідача за кредитними договорами. Як зазначив представник позивача в позовній заяві, відповідач кредитні кошти за Договорами у повному обсязі не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами кредиту в загальному розмірі 80086,24 грн та судові витрати по справі. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.08.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 05.11.2024 року через підсистему «Електронний суд» представник відповідача надіслала відзив на позовну заяву в якому вважає, що позов не підлягає задоволенню посилаючись на те, що предметом спору є стягнення заборгованості за договором №340872 про надання споживчого кредиту від 12.08.2020 та заявки - договору №845560-002 про надання кредиту від 12.08.2020. Позивач не є стороною в даних кредитних правовідносинах, які виникли між відповідачем та ТОВ «Слон кредит», АТ «ТАСКОМБАНК», відповідач не укладала з позивачем жодних договорів та не отримувала від позивача чи Банку/позичальника повідомлень про передачу права вимоги у зобов`язанні таких зобов`язаннях як передбачено ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування», а отже жодних зобов`язань перед позивачем відповідач не має. Позивачем не доведено розміру заборгованості відповідача за кредитними договорами. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують реальний розмір заборгованості, кредиту та усіх складових заборгованості за кредитним договором, відсутня повна інформація про рух коштів по рахунку, та інша інформація, що має значення для вирішення даного спору, тому позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості за договором. Також, відсутні підстави для нарахування та стягнення банком комісії за користування кредитом за заявкою-договором №845560-002. Розмір витрат на професійну правничу допомогу, що позивач просить стягнуть з відповідача є необґрунтованим, неспівмірним, не підтвердженим належними доказами. Крім того, позивачем подано позов з пропуском строку позовної давності. 05.11.2024року через підсистему «Електронний суд» представник позивача надіслала відповідь на відзив в якому зазначила, що відповідач тривалий час здійснювала погашення заборгованості по обох кредитах, що свідчить про визнання умов договору позичальником та підтвердження факту отримання грошових коштів. У розрахунку заборгованості (розрахунку і первісного кредитора, і фактора) чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована, розмір та дати часткового погашення заборгованості. Укладений між сторонами Договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, в т.ч. щодо порядку нарахування та оплати процентів та комісій за Договором, можливості продовження строку користування кредитними коштами, в порядку та на умовах визначених Договором; Позичальник був ознайомлений з умовами Договору, висловив своє волевиявлення шляхом підписання Договору і виконував умови Договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Відповідачем не було оскаржено умови договору про нарахування комісії, не подано зустрічного позову про оскарження даної умови, отже такі положення вважаються правомірними. Крім того, посилання відповідача на пропущення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими і заява останнього про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не підлягає задоволенню. Також, звертає увагу, що позовна заява, на виконання вимог цивільного процесуального законодавства, містить попередню суму судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з пред`явленням даного позову та розгляду справи у суді в тому числі і 17 000,00 грн витрат на правничу допомогу. Просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2024 року, за клопотанням представника позивача, витребувано з Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" інформацію щодо підтвердження факту належності рахунку № [NUMBER] [PERSON] , та підтвердження факту зарахування коштів на даний рахунок. 13.02.2025 року через підсистему «Електронний суд» представник відповідача надіслала додаткові пояснення в яких зазначила, що позивачем безпідставно нараховано комісію за обслуговування кредитної заборгованості за заявкою - договором №845560-002 про надання кредиту від 12.08.2020. Так, з наданих позивачем виписок з особового рахунку відповідача вбачається, що відповідач на погашення кредиту за період з вересня 2020 року по квітень 2020 року щомісячно сплачувала кошти в загальній сумі 9072,87 грн, з яких АТ "Таскомбанк" безпідставно списувало на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості кошти в загальній сумі 5 461,82 грн, а саме: 10.09.2020 685,98 грн, 12.10.2020 685,98 грн., 10.11.2020 685,98 грн., 10.12.2020 685,98 грн., 13.01.2021 658,98 грн, 10.02.2021 685,98 грн, 12.03.2021 685,98 грн, 16.04.2021 685,98 грн. Враховуючи, відсутність законних підстав на стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розмір отриманого кредиту 9300,00 грн та визнаний позивачем факт сплати відповідачем коштів в загальній сумі 9072,87 грн, розмір заборгованості за кредитом за заявкою-договором №845560-002 становить лише 227,13 грн, а не 17 417,06 грн. як безпідставно стверджує позивач. Окрім того, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду з такими вимоги, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за заявкою-договором №845560-002 відсутні взагалі. Щодо договору про надання споживчого кредиту № 340872 представником зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази перерахування відповідачу коштів за договором в сумі 36 875,00 грн., та враховуючи, що положення п. 1.5 договору 1 в частині нарахування та стягнення денної ставки за користування кредитом в розмірі 25% є нікчемним, тому відповідно відсутні правові підстави для нарахування відсотків в розмірі вказаному в Розрахунку заборгованості та в Додатком 1 до договору 1 «Графік платежів про надання споживчого кредиту №340872». Враховуючи зазначене, твердження позивача про те, що заборгованість відповідача за нарахованими процентами за договором 1 становить 32 300,00 грн. є безпідставним. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом у гривні, вбачається, що за договором 1 відповідач перерахувала за договором 1 кошти в загальній сумі 25 916,00 грн. Враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду з такими вимоги, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 62 669,18 грн. за договором №340872 про надання споживчого кредиту від 12.08.2020 відсутні взагалі. Таким чином, позовні вимоги позивача є необгрунтованими і до задоволення не підлягають. 21.02.2025 року, через підсистему «Електронний суд» представник позивача надіслала додаткові пояснення в яких зазначила, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін, сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, в тому числі щодо порядку нарахування та оплати процентів та комісій за Договором. Крім того, посилання відповідача на пропущення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом є необґрунтованим і заява останнього про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не підлягає задоволенню. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та в їх задоволенні просила відмовити в повному обсязі. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи, судом встановлено, що 12.08.2020 року між ТзОВ «Слон Кредит» та [PERSON] було укладено Договір № 340872 про надання споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.3 Договору сума кредиту складає 36875,00 грн. Строк кредиту 730 днів, з кінцевим терміном повернення 12.08.2022 року (п. 1.4 Договору). Згідно п. 1.5 Договору, тип процентної ставки фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від періоду її встановлення та становить: за перший день користування кредитом (включно) 25 % в день; за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту 85 % річних. Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування: у розмірі 29500,00 грн на користь споживача за реквізитами [NUMBER] в АТ «Таскомбанк»; у розмірі 7375,00 грн на користь товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5 Договору (п. 2.1 Договору). Відповідно до платіжного доручення № 3037 від 12.08.2020 року, на рахунок № [NUMBER] перераховано кошти згідно кредитного договору № 340872 від 12.08.2020 року в розмірі 29500 грн. Крім того, 12.08.2020 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено Заяву-договір № 845560-002 про надання кредиту. За умовами договору, сума кредиту 9941,70 грн. Строк кредиту 24 місяці. Проценти за користування кредитом 0,01 % річних. Комісія за обслуговування кредиту 6.9 % щомісяця (розділ 1 Договору). Відповідно до розділу 4 Договору, для виконання зобов`язань клієнта за цією Заявою-договором банк відкриває рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення будь-якої заборгованості за цією Заявою-договором № [NUMBER] в АТ «Таскомбанк». Відповідно до платіжної інструкції № 640111525 від 12.08.2020 року, на рахунок № [NUMBER] перераховано кошти згідно кредитної угоди № 845560-002 від 12.08.2020 року в розмірі 9941,70 грн. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 26.11.2021 року було укладено договір № 26-11/2021/13, відповідно до умов якого ТзОВ «Слон Кредит» відступило на користь ТзОВ «Вердикт капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 340872. 10.03.2023 року було укладеного договір № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТзОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТзОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 340872. Таким чином, ТзОВ «Коллект центр» набуло право вимоги до відповідача за договором № 340872. 21.12.2023 року було укладено договір № НІ/11/14-Ф відповідно до якого АТ Таскомбанк» відступило на користь ТзОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 845560-002. Отже, ТзОВ «Коллект центр» набуло право вимоги до відповідача за договором № 845560-002. Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як зазначив представник позивача, відповідачем були порушенні умови договору і за нею рахується заборгованість за кредитним договором № 340872 від 12.08.2020 року у розмірі 62669,18 грн, що складається з: заборгованість за тілом кредиту 30368,64 грн, заборгованість за процентами 32300,54 грн, за кредитним договором № 845560-002 від 12.08.2020 року в розмірі 17417,06 грн, що складається з: заборгованість за тілом кредиту 6440,59 грн, заборгованість за процентами 0,79 грн, заборгованість за комісією 10975,68 грн. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Згідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем було доведено належними доказами, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеними договорами не виконала, у передбачений в договорах (суму позики) не повернула, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. Таким чином, заборгованість, за кредитним договором №340872 в розмірі 30365,64 грн, яка складається з: заборгованість за основною сумою боргу 30365,64 грн (відповідно до розрахунку заборгованості первісного кредитора ТзОВ «Слон кредит»), за кредитним договором № 845560-002 в розмірі 6441,38 грн, яка складається з: заборгованість за основною сумою боргу 6440,59 грн, заборгованість за відсотками 0.79 грн, підлягає стягненню з відповідача. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за кредитним договором № 340872 в розмірі 32300,54 грн, суд зазначає наступне. Згідно із положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі 310/11534/13-ц, від 04 червня 2013 року по справі 916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі 522/1528/15-ц. Таким чином, позивач відповідно до ст.1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Позивач, пред`являючи позов, крім заборгованості за основною сумою боргу, просив стягнути з відповідача відсотки за кредитним договором № 340872 в розмірі 32300,54 грн, які нараховані за межами строку дії кредитного договору, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості первісного кредитора ТзОВ «Слон кредит», станом на 12.08.2022 року (кінцевий термін повернення кредиту) заборгованість за відсотками за користування кредитом становить 21336,64 грн. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість за відсотками за користування кредитом, які були нараховані в межах строку кредитування за договором кредиту № 340872 в розмірі 21336,64 грн. Оскільки решта сум заборгованості за відсотками за кредитом нарахована після спливу визначених договором строку кредитування, у цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Разом з тим, безпідставними є позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 845560-002 за комісією в розмірі 10975,68 грн, оскільки відповідно до умов кредитного договору фінансова установа надавала позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін у даній частині визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16 та постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі № 276/4216/16-ц, відповідно до яких, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У зв`язку з вище вказаним позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 10975,68 грн не підлягають задоволенню. Що стосується, заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне наступне. Згідно зі статтями 256, 257\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Крім того, частинами 1, 3 ст.264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, було неодноразово продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ по 30.06.2023 року. Постановою КМУ від 27.06.2023 року №651 з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 р. на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, карантин на території України було встановлено безперервно з 12.03.2020 по 30.06.2023 року. Разом з цим, відповідно Закону України№ 2120-IXвід 15.03.2022 року розділ\~«Прикінцеві та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України було доповнено розділом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, якій неодноразово було продовжено та який діє до тепер. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час. Таким чином, з урахуванням наведених вище правових норм, строк позовної давності позивачем не пропущено. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК\~\~України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2198,32 грн. Щодо заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу в розмірі 17000,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Заявляючи вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач надав Договір №07-06/2024 про надання правової допомоги від 07.06.2024, укладений між Адвокатським об`єднанням "Лігал ассістанс" в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В. та позивачем (клієнт), витяг з Акту №3 про надання юридичної допомоги від 05.07.2024, заявка на надання юридичної допомоги №1022 від 01.07.2024. Дослідивши надані докази на підтвердження витрати на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що вони мають не обґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг). Слід зазначити, що дана категорія справ про стягнення заборгованості за кредитним договором поширена у судовій практиці та не потребує досить поглиблених знань в галузі юриспруденції, зважаючи, що представник позивача має право на заняття адвокатською діяльністю, обсяг доказів поданих в обґрунтування заявлених вимог не значний, у зв`язку з чим суд вважає що представником позивача не доведено співмірність оплати послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 2000 грн, які можна вважати необхідними і неминучими для позивача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial