Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Заявник звернувся в суд із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини -сина [PERSON] , [INFO] . Заяву обґрунтовує тим, що він є батьком малолітнього [PERSON] , перебував у шлюбі з матір`ю дитини з 03.06.2015 року, який розірвано рішенням суду 22.07.2020 року. Фактично стосунки з матір`ю дитини припинені з часу розірвання шлюбу і з цього ж часу син залишився проживати з ним, що підтверджується наданими ним доказами. Бувша дружина проживає окремо, сина не відвідує, ніяким чином не піклується про нього, він самостійно займається вихованням та утриманням дитини, місце перебування бувшої дружини йому не відоме. Він звертався до суду з позовом про позбавлення матері дитини батьківських прав через неналежне виконання нею своїх батьківських обов`язків і рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18.10.2023 року та постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.04.2024 року по справі № 390/1224/22 [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Як вказано в постанові Кропивницького апеляційного суду «місцевий суд правильно визначився зі спірними правовідносинами, застосував висновки Верховного Суду та ЄСПЛ, та вказав, що стороною позивача не надано переконливих доказів щодо свідомого та навмисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина, [PERSON] », але не зважаючи на такий висновок суду про відсутність свідомого та навмисного ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина, [PERSON] , факт самостійного його виховання та утримання ним залишається, що підтверджується реєстрацією місця проживання дитини з батьком, довідками з місця навчання та лікування, поясненнями свідків, відсутністю заперечень проти такого факту зі сторони [PERSON] , яка при розгляді справи про позбавлення батьківських прав не заперечувала, що проживає від дитини окремо, тривалий час взагалі проживала у іншому місті, дитину в школі не відвідувала через дистанційне навчання, але підтримувала телефонний зв`язок з класним керівником, що не відповідає дійсності і суперечить відомостям, викладеним в довідці з ліцею. Крім того, вона вказувала, що постійно спілкується з сином по телефону, інколи купує йому подарунки, інколи бачиться з дитиною, коли батько дозволяє, але ніяких заходів щодо встановлення місця та часу побачень з дитиною вона не приймала. Заявник зазначив, що встановлення факту перебування малолітньої дитини на його самостійному вихованні, догляді і утриманні, який займається його вихованням та утриманням, необхідно з метою захисту прав та інтересів дитини, та прав заявника, як батька, для отримання відстрочки від мобілізації, що стало підставою для звернення до суду з зазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалою суду від 26.06.2024 року відкрито окреме провадження у справі з викликом в судове засідання заявника та заінтересованих осіб. Заявник та його представник в судовому засіданні заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримали з підстав, зазначених в ній, просили її задовольнити. Пояснив, що після розлучення мати дитини проживає окремо, має іншу сім`ю, спілкування не підтримується, в будинку проживають удвох із сином, жодної допомоги він не отримує, близьких родичів не має, на даний час підтвердження даного факту необхідне для отримання відстрочки. Представника заінтересованої особи Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений, суду подана заява про розгляд справи без їх участі. Заслухавши заявника [PERSON] , зваживши доводи, викладені в заяві, дослідивши матеріали справи, заслухавши покази свідків [PERSON] , [PERSON] , оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З наданих заявником [PERSON] письмових доказів, судом встановлено, що заявник перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 27.07.2013 року, від якого народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 31.07.2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 1359. Батьками дитини [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження зазначені в графі «Батько» - [PERSON] , в графі «Мати» - [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.07.2020 року (справа № 405/2599/20) шлюб між [PERSON] [PERSON] розірвано. Судом встановлено, що позивач звертався до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] через неналежне виконання матір`ю дитини своїх батьківських обов`язків. Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18.10.2023 року (справа № 390/1224/22) та постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.04.2024 року по справі № 390/1224/22 [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Як вказано в постанові Кропивницького апеляційного суду «місцевий суд правильно визначився зі спірними правовідносинами, застосував висновки Верховного Суду та ЄСПЛ, та вказав, що стороною позивача не надано переконливих доказів щодо свідомого та навмисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина, [PERSON] ». При цьому, факт самостійного виховання заявником [PERSON] та утримання ним сина не спростовано. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частин 1 - 5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 1 - 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Як вбачається з довідки квартального комітету № 10 Подільського району м. Кропивницького від 20.05.2024 року за вих. № 56, виданої на ім`я [PERSON] разом з ним проживає, зареєстрований та знаходиться на його утриманні по [ADDRESS] , його син, [PERSON] , 2013 року народження. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2022/000259683 від 08.08.2022 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді, наданої генеральним директором КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Кропивницького» за вих. № 1037/01-11 від 04.06.2024 року, дитина [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою [ADDRESS] та перебуває під наглядом медичних працівників АЗПСМ № 9 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Кропивницького», контактує з лікарем-педіатром, приводить дитину до медичного закладу для огляду, проведення профілактичних щеплень та під час хвороби батько дитини - [PERSON] . Згідно довідки КЗ «Подільська гімназія Кропивницької міської ради» від 21.05.2024 року за вих. № 195 [PERSON] дійсно навчається у 5-Б класі Комунального закладу «Подільська гімназія Кропивницької міської ради». Вихованням дитини займається тато, [PERSON] . Мати, [PERSON] не підтримує зв`язка із класним керівником, адміністрацією, заклад освіти не відвідує. Яз зазначає заявник, він має своє власне житло - будинок, де він та син зареєстровані, він працює, дохід дозволяє йому утримувати дитину та забезпечити йому найкращі умови для проживання і розвитку дитини. Допитані в судовому засіданні за клопотанням заявника свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою заявника, який проживає з сином, дружина в 2020 році поїхала на заробітки, що стало причиною розлучення, з цього часу вона не бачила дружину заявника. Свідок [PERSON] дав аналогічні свідчення. Судом враховується, що згідно зі статтею 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Досліджуючи вищевказані пояснення свідків, судом встановлено, що вказаним особам відомо про обставини життя заявника, їх свідчення не містять суперечностей між собою, є логічними та послідовними, а також узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами та встановленими судом обставинами, за наслідком чого враховуються і приймаються судом як належні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, у порядку, зокрема, окремого провадження (п. 3 ч. 2 ст. 19 ЦПК України). Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 7 ст. 19 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Звертаючись до суду з зазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник зазначив, що факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини має для нього юридичне значення та необхідний йому для забезпечення захисту прав та інтересів його малолітнього сина та враховуючи зміни в законодавстві щодо мобілізаційного періоду. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду. Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком № 5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для заявника юридичне значення, а саме: для реалізації заявником права для вирішення питання щодо захисту прав та інтересів дитини. При визначені юрисдикції та можливості розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Зокрема, як вбачається із поданих заявником додаткових пояснень, метою звернення заявника в даній справі з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, є обставини, які виникли внаслідок прийняття Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, який передбачає необхідність надання особою на підтвердження факту самостійного виховання і утримання нею малолітньої дитини, рішення суду про встановлення цього факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому, предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, у порядку, передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень, визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Враховуючи, що у зазначених правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року в справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлена заявником вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження. Окрім того, суд вважає, що наведені вище норми законодавства свідчать про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для заявника юридичне значення, а тому не існує перешкоди щодо встановлення судом факту, який має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини. З огляду на викладене вище, судом, з досліджених в сукупності письмових доказів, а також показів свідків, які в порядку ст.ст. 77, 78 ЦПК України, є належними та допустимими, встановлено, що заявник [PERSON] , який є батьком малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , самостійно утримує та виховує малолітнього сина, який перебуває на його (заявника) утриманні, дослідженими судом доказами також встановлено, що мати дитини [PERSON] проживає окремо від сина, участі у його вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення заявником самостійного виховання малолітнього сина та його перебування на повному утриманні батька, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для заявника, документом, що підтверджує зазначену обставину - факт самостійного виховання малолітньої дитини одним з батьків, - може бути рішення суду. При цьому, зазначений юридичний факт породжує для заявника та його малолітнього сина юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, та, крім того, встановлення даного факту необхідно заявнику з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно займається вихованням та утриманням дитини, на підставі чого суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість заяви, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для її задоволення. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати, що складаються з судового збору, - вважати по фактично понесеним останнім.

Outcome: approved