Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, зокрема, що відповідач [PERSON] та АТ «Ідея Банк» уклали договір кредиту та страхування № Р29.12888.006880638 від 28.07.2020. 07.07.2023 між ПАТ «Ідея банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №07072023, у відповідності до умов якого, АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає права вимоги за плату та на умовах, визначених цим договором. Згідно п.2.2 договору факторингу\~права\~вимоги, які АТ «Ідея банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за цим\~договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Ідея банк», та визначені в\~реєстрі боржників, що підписується\~сторонами у паперовому вигляді в день укладання цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до реєстру боржників № 2 права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до\~відповідача за кредитним договором в сумі 13841,35 грн., з яких: 5428,45 грн. - заборгованість за основним боргом; 2247,36 грн. - заборгованість за відсотками; 6165,54 грн. заборгованість за комісіями. З моменту отримання права вимоги до\~відповідача, а саме з 07.07.2023 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. 05.09.2020\~між відповідачем\~та ТОВ\~«АВЕНТУС УКРАЇНА»\~було укладено\~кредитний договір\~№2882002.\~Вказаний договір\~підписано електронним\~підписом позичальника,\~відтвореним шляхом\~використання позичальником\~одноразового ідентифікатора\~і було\~надіслано на\~номер мобільного\~телефону відповідача.\~26.03.2021\~між ТОВ\~«АВЕНТУС УКРАЇНА»\~та ТОВ\~«ФК «ЄАПБ»,\~укладено договір\~факторингу №26032021,\~у відповідності\~до умов\~якого ТОВ\~«АВЕНТУС УКРАЇНА»\~передав (відступив)\~ТОВ «ФК\~«ЄАПБ» за\~плату,\~належні йому\~права вимоги,\~а останній\~прийняв належні\~первісному кредитору\~права вимоги\~до боржників,\~вказаних у\~реєстрі боржників. Відповідач має непогашену заборгованість за вказаним договором у розмірі 7600,00 грн. Позивач зазначив, що всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконує свого обов`язку та після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснював платежів для погашення заборгованості, що стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом про стягнення з відповідача боргу за кредитними договорами, який в загальному розмірі становить 21441,35 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05.08.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.08.2024 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.10.2024 постановлено розгляд справи проводити з повідомленням сторін та призначено судове засідання у справі. 12.12.2024 до суду надійшло клопотання відповідача про поновлення йому строку на подання відзиву на позов разом з відзивом, який мотивований тим, зокрема, що нарахована сума заборгованості за процентами за кредитним договором №2882002 в розмірі 5100,00 грн. не підлягає задоволенню, оскільки строк кредитування становив 30 днів, а первісним кредитором нарахування відсотків здійснювалось до 03.01.2021, тобто поза межами строку кредитування. Також просив застосувати наслідків закінчення строків позовної давності до вказаної вимоги. Щодо вимог про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором №Р29.12888.006880638, то зазначив, що сума заборгованості за комісіями значно перевищує розмір основного боргу, що є неспівмірним та викликає сумніви щодо правомірності розрахунку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може вважатись належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність заборгованості. Також зазначив, що його не було повідомлено про зміну кредитора. Крім того, відповідач є військовослужбовцем, а тому має пільги щодо нарахування відсотків за кредитним зобов`язанням. Зважаючи на викладені обставини просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме за кредитним договором №2882002 відмовити повністю, за кредитним договором №Р29.12888.006880638 стягнути лише тіло кредиту у розмірі 5428,45 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17.12.2024 поновлено строк на подання відзиву на позов та прийнято відзив відповідача. 24.12.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, зокрема, що жодних штрафних санкцій до відповідача не застосовувалось, а тому підстав для отримання ним пільг, як військовослужбовця немає. Крім того відсутні докази того, що відповідач повідомляв про те, що він є військовослужбовцем, первісним кредиторам матеріали справи не містять. Проценти за користуванням кредиту нараховані в межах строків, з врахуванням умов пролонгації. Неповідомлення боржника про відступлення прав вимоги не є підставою для відмови у позові. Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження заборгованості. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.02.2025 визнано потрібним, щоб представник позивача надав особисті пояснення по суті спору, зокрема, щодо дотримання строків позовної давності. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.03.2025 визнано потрібним, щоб відповідач надав особисті пояснення по суті спору, зокрема, щодо доказів на підтвердження тієї обставини, що на нього поширюються положення\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Подав до суду пояснення в яких зазначив, зокрема, що з врахуванням постанови КМУ від 11.03.2020 №211, ЗУ № 530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», ЗУ від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19)», ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», загальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № P29.12888.006880638 від 28.07.2020 року має часові рамки з 28.07.2021 по 28.07.2024. Відтак позивач, звернувшись до суду 23.07.2024, застосував заходи щодо захисту своїх прав в межах строку позовної давності. Згальний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 2882002 від 05.09.2020 має часові рамки з 05.10.2020 по 05.10.2023, а тому позивач, звернувшись до суду 23.07.2024, застосував заходи щодо захисту своїх прав в межах строку позовної давності. Якщо закінчення строку позовної давності припадає на період після 02.04.2020, то він продовжується до кінця дії карантину, тобто до 30.06.2023, якщо закінчення строку позовної давності припадає на період після 24.02.2022, то він продовжується на період дії воєнного стану. Враховуючи зазначене вище, строк позовної давності щодо звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за кредитними договорами № P29.12888.006880638 від 28.07.2020 та № 2882002 від 05.09.2020 було продовжено на строк дії карантину, а потім на період дії воєнного стану. Зважаючи на викладені факти пропуск позивачем строків позовної давності не відповідає матеріалам справи та дійсним обставинам справи, а тому підстав для застосування норм статей пропуску строку позовної давності відсутні. Розгляд справи просив проводити без його участі. Позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином за зареєстрованою адресою проживання, однак поштове відправлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою. Представник відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена завчасно та належним чином. Про поважність причин неявки до суду не повідомили, жодних заяв, клопотань до суду не подали, хоча ухвалою суду від 13.03.2025 явка відповідача була визнана обов`язкою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані позивачем докази, суд приходить до такого висновку. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5\~ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 28.07.2020 між АТ «Ідея Банк» та відповідачем було укладено договір кредиту та страхування №Р29.12888.006880638. Згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 6900,00 грн., строком на 12 місяців. Відповідно до пункту 3.1. вказаного договору, нанесенням власноручного підпису відповідач, зокрема, акцептував публічну пропозицію про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування АТ «Ідея Банк», яка розміщена на офіційному веб-сайті банку www.ideabank.ua (а.с.7). На підтвердження укладання вище вказаного договору позивачем також було надано таблицю обчислення загальної вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту (а.с.8-9) Відповідно до ордеру-розпорядження №1 від 28.07.2020 банк перерахував кредитні кошти у розмірі 6900,00 грн. на рахунок відповідача (а.с.10). Як слідує з довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №Р29.12888.006880638 від 28.07.2020 складеного АТ «Ідея Банк», заборгованість відповідача по вказаному договору станом на 07.07.2023 становила 13841,35 грн. (а.с.13). Також позивачем надано виписку з 28.07.2020 по 07.07.2023 по рахунку (а.с.14). Відповідно до договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», клієнт відступає, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначенні в реєстрі боржників, що підписується сторонами, у паперовому виді в день укладення цього договору та насдилається клієнтом фактору в електронному виді засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною цього договору (а.с.15-16). З реєстру боржників №2 від 07.07.2023 слідує, що до позивача перейшло право вимоги до [PERSON] у розмірі 13841,35 грн. за вказаним вище кредитним договором (а.с.18-19). 05.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено договір про надання фінансового кредиту №2882002 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2500,00 грн., строком на 30 днів. Відповідно до п. 1.5.1. договору стандартна процентна ставка становить 0,01 % в день від суми кредиту, застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору. Згідно п.1.5.2 знижена процентна ставка 1,90 % в день від суми кредиту. Відповідно до п. 2.1. договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Також Розділом 4 у вказаному вище договорі передбачено умови пролонгації строку кредиту. До вказано вище договору позивачем долучено графік платежів до договору про надання фінансового кредиту №2882002 (а.с.25). Відповідно до картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за період з 05.09.2020 по 25.03.2021 заборгованість відповідача перед ТОВ «Авентус Україна» становила 7600,00 грн. (а.с.26-31). Також з наданого розрахунку слідує, що проценти нараховувались у період з 05.09.2020 по 03.01.2021, тобто в межах 120-денного строку (30+90 днів). 26.03.2021 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договору факторингу №26032021 відповідно до умов якого, позивач отримав право вимоги за вказаним вище договором кредиту до відповідача (а.с.35-37). Згідно реєстру боржників від 26.03.2021 до позивача перейшло право вимоги до відповідача у розмірі 7600,00 грн. (а.с.32-33). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Враховуючи наведене вище, а також положення чинного\~законодавства та\~встановлених обставин\~справи слідує,\~що між\~ТОВ «Авентус\~Україна» та\~ відповідачембуло укладено електронний договір. За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до пункту 1 частини 1\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За правилом\~статті 514 цього Кодексу\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт-фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор -банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник-набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої\~грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Отже, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги за вказаними вище договорами кредиту до боржника [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимоги, зазначив, що йому не було відомо про наявність зобов`язань щодо погашення заборгованості перед позивачем, оскільки повідомлення про відступлення прав вимоги він не отримав. Разом з тим, зважаючи на викладені норми права, а також вказану позицію Верховного Суду України, суд такі заперечення сторони відповідача відхиляє, оскільки доказів погашення заборгованості перед первісним кредитором відповідачем суду не надано, а також не зазначено про неможливість подачі таких доказів самостійно. Суд також враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), згідно яких у разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Як стверджує позивач, всупереч вказаним вище нормам закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаними вище договорами належним чином не виконав. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч.1.ст.526 ЦК України встановлює, що з має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як стверджує позивач у своєму позові, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість. Якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно, з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами. Суд зазначає, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не є первісним кредитором, відтак, не може надати первинні банківські документи, оскільки такі документи формуються, складаються та зберігаються первісним кредитором, а тому заперечення сторони відповідача щодо ненадання позивачем первинних банківських документів суд вважає безпідставним. Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи розрахунки заборгованості підготовлені первісними кредиторами, а також у своєму позові зазначав, що жодних нарахувань після отримання прав вимоги він не здійснював. Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти наданого позивачем розрахунку заборгованості, свого власного розрахунку за вказаними вище кредитними договорами до суду не подав. \~ \~ \~ \~Також стороною відповідача було зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Аналіз стану поінформованості особи у ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Застосовуючи наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача у цій справі, суд звертає увагу на таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Поряд з цим, у період дії карантину в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», строк якого неодноразово продовжувався та триває досі. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19 (який був чинний на день звернення до суду із позовом), відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. \~ \~ \~ \~Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. \~ \~ \~ \~Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 вказав, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. З урахуванням того, що з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України тривав карантин, а із 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви про стягнення заборгованості в Україні вже діяв правовий режим воєнного стану і продовжує діяти станом на момент ухвалення рішення, то відповідно до п. 12 та п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену ст. 257 ЦК України, а тому підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з її пропуском у суду не вбачає. Щодо заперечень відповідача про те, що він є військовослужбовцем, а тому має пільги щодо нарахування відсотків за кредитним зобов`язанням, суд зважає на таке. У пункті 15 частини 3\~статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~зазначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.\~На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Із змісту згаданої постанови Верховного Суду вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення процентів не можуть бути задоволенні судом, якщо буде встановлено (шляхом доведення обставин), що боржник (позичальник) має право на пільги згідно\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а без встановлення наявності у позичальника пільг є всі підстави для стягнення процентів. Разом з тим, стороною відповідача суду не надано жодного із зазначеного вище переліку документу, а лише довідку №50 від 06.02.2024 в/ч [NUMBER] в якій зазначено, що відповідач проходиться військову службу, однак з вказаної довідки неможливо встановити чи був мобілізований відповідач, чи проходить службу за контрактом, а також період з якого він проходить військову службу. При цьому, зважаючи на відсутність вказаних вище доказів, суд своєю ухвалою від 13.03.2025 визнав за потрібне, щоб відповідач надав суду особисті пояснення з приводу зазначених обставин, однак таким правом сторона відповідача не скористалась, жодних заяв, клопотань до суду не подали. Копію вказаної вище ухвали суду від 13.03.2025 отримано представником відповідача, того ж дня, у електроному кабінеті в системі Електронний суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с.149-зворотній бік). Зважаючи на викладене вище, не надання кредитору документів, встановлених листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142, звільняє його від обов`язку не нараховувати проценти. Крім того, таких не було надано і суду, а тому твердження відповідача про неправомірність вимоги про стягнення процентів є необґрунтованим. Зважаючи на викладені вище норми права та встановлені обставини та враховуючи те, що кредитні договори, встановлюють обов`язок позичальника повернути кредит та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цими договорами, а також те, що позичальник не виконує взятті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за вказаними вище кредитними договорами у загальному розмірі 21441,35 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. З огляду на наведене суд надав правову оцінку визначальним доводам сторін.\~ Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 3028,00 грн. понесеного судового збору.

Outcome: approved