Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Вказані позивачі звернулись до суду з позовом, яким зокрема просять: 1) скасувати рішення про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку реєстраційний номер об`єкту нерухомості 2052005526106, номер відомостей про речове право 35897134, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51574347 від 29.02.2020; 2) скасувати рішення про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: житловий будинок реєстраційний номер об`єкту нерухомості 2087102026106, номер відомостей про речове право 36626757, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52377928 від 26.05.2020; 3) скасувати рішення Коломийської міської ради за №4549-59/2020-59 від 29.02.2020 «Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надати у власність [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 2610600000:11:009:0144) загальною площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель міської ради». Також просять стягнути з відповідачів судові витрати. Стислі позиції учасників спору. Аргументи позивачок та їх представників. Позивачам належить житловий будинок з будівлями та спорудами, а також земельна ділянка, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . І тривалий час, у них із відповідачкою [PERSON] та членами її сім`ї тривають суперечки щодо межі між їхніми земельними ділянками та використанням криниці. На даний час, за позивачами не зареєстровано право власності на земельні ділянки у зв`язку із постановленням Апеляційним судом Івано-Франківської області рішення про визнання недійсним Державного акту про право приватної власності на землю позивачок, виданий на підставі рішення Коломийської міської ради про передачу їм земельної ділянки. Водночас [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку на підставі рішення Коломийської міської ради про надання їй земельної ділянки у власність, з яким вони не згодні, оскільки воно порушує право власності на їх земельну ділянку та їх криницю. Вказували на те, що це рішення Коломийської міської ради суперечить рішенню суду, яким було визнано недійсним попереднє рішення Коломийської міської ради, в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] та скасовано державний акт. При цьому рішення суду прийнято з урахуванням висновку експертизи, в якій встановлено накладення суміжних земельних ділянок, яке виникло внаслідок допущення технічних помилок при виготовленні Державних актів та меж між земельними ділянками по державному акту і відповідно до плану зовнішніх меж ділянки проходить по глухій стіні літньої кухні літ «Д» домоволодіння по [ADDRESS] та [ADDRESS] . Фактично, межа між земельними ділянками проходить на відстані від глухої стіни літньої кухні літ. «Д». Також посилались на лист Головного управління Держгеокадастру від 03.07.2023 року щодо наявного перекриття земельних ділянок, що складає 14 кв.м., і що на думку позивачок свідчать, що [PERSON] фактично здійснила відновлення права власності на раніше скасовану земельну ділянку. Але нова технічна документація виготовлятись не могла, так як вона виготовляється щодо раніше наданої земельної ділянки по якій прийнято рішення суду, а відтак вона була зобов`язана відводити ділянку по новому на підставі проекту землеустрою, яке передбачає погодження меж та координат. Разом з цим, позивачки просили врахувати, що у провадженні районного відділу поліції перебуває кримінальне провадження за №2017090180000025 щодо підробки документів, на підставі яких виділялась земельна ділянка відповідачці, однак повідомлення про підозру нікому не пред`явлено. Колодязь № 4 фактично не належить [PERSON] , а є власністю позивачок, так як перейшов їм у спадок. Відповідачка жодних будівельних робіт щодо його будівництва не вчиняла, самовільно зайняла належний ним колодязь. Вказане підтверджується первинними документами на право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , відповідно до яких до складу домоволодіння входить колодязь (металева труба) тобто колонка, а не криниця. При ухваленні оспорюваного ними рішення та реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачкою порушуються право власності [PERSON] та [PERSON] як суміжного землекористувача, оскільки до відповідачки переходить частина їх земельної ділянки біля їх будинку, яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності. Також позивачки вказували, що одночасно є і землекористувачами, земельна ділянка зайнята їх нерухомим майном. Зокрема у них наявний договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від одної до п`яти від 08.07.1957 року. При переході прав власності на житловий будинок право користування земельною ділянкою переходить до нового власника на тих ж умовах, що і належало попередньому. Тому наявність договору та житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами свідчить про порушення права позивачок користуватись земельною ділянкою, яка передана їм для будівництва даного будинку, відповідно до ст. 120 ЗК України від так останні є належними позивачами. Припущення щодо місця проходження межі земельних ділянок не відповідає дійсності та спростовується наданими доказами. Копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі наявна копія рішення Коломийської міської ради від 22.11.2016 року за № 1077-14/2016. Зазначеним рішенням затверджено межу між земельними ділянками від Г до Д на вулиці Народного артиста [PERSON] із суміжним землекористувачем [PERSON] . Також інвентарні план-схеми за різні роки щодо домоволодіння [PERSON] містять різні дані щодо площі земельної та довжин ліній при однаковій конфігурації. Що вказує на порушення меж земельної ділянки при її формуванні і є підставою для скасування відомостей про таку земельну ділянку. Також відповідно до свідоцтва про право на спадщину ААО № 8933385 після смерті [PERSON] , батька [PERSON] отримав у спадщину криницю № 5, більше того [PERSON] отримав у спадщину колодязь № 5 який фактично був колонкою. На даний час [PERSON] здійснила будівництво нового колодязю на території своєї земельної ділянки далеко від меж, а інша колодязь являється у власності Фірманюків. Наведене свідчить про те, що [PERSON] самостійно, протиправно заволоділа криницею яка належить Фірманюкам та закріплено за домоволодінням [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 186 УК України річ призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням є її приналежністю. Приналежність криниці слідує за головною річчю житловим будинком. Законодавство не передбачає можливість визнання права власності лише на господарство споруд, а значить криниця бетонні кільця має приналежність до будинку позивачів і є їх власністю, а не відповідачки. Факти, що криниця належить до будинку володіння Попадюка 3 підтверджується технічним паспортом будинку-володіння № 3 від 29 вересня 1980 року; довідкою характеристикою МБТІ від 07 травня 1991 року № 1255 для одержання свідоцтва на право на спадщину, свідоцтвом про право на спадщину від 13 червня 1991 року, справою [PERSON] виданий МБТІ від 17 березня 1960 року № 36. Аргументи відповідача (Коломийська міська рада). Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватись індивідуально виражених прав особи, яка стверджує про його порушення. Однак позивачки не вказують які саме їх права та законні інтереси порушила Коломийська міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення. У них відсутні документи, що підтверджують право приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , що межує з спірною земельною ділянкою, яка є предметом спору по даній справі. Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади, земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій та всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у пунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. Тому, земельна ділянка по [ADDRESS] , якою користуються позивачки на даний час, перебуває у комунальній власності Коломийської міської територіальної громади, і жодні права та законні інтереси позивачок по справі не порушені. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється без надання дозволу Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, у разі передачі у власність чи користування земельної ділянки державної чи комунальної власності, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано. Така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку. Тож як вбачається з наведеного, не ґрунтується на нормах права твердження позивачів, що [PERSON] була зобов`язана відводити земельну ділянку на підставі нового проекту землеустрою щодо надання їй у власність земельної ділянки, оскільки по даній земельній ділянці було прийнято судове рішення. Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , який долучили позивачки і відповідно до умов якого, [PERSON] купив у [PERSON] незакінчений цегляний будинок та дерев`яний паркан по [ADDRESS] не підтверджує право користування ними земельною ділянкою у заявлених ними розмірах. До матеріалів позовної заяви позивачками долучено копію свідоцтва про право на спадщину, за яким позивачки успадкували після смерті [PERSON] в рівних частинах житловий будинок жилою площею 56,9 кв.м. з належними господарськими будівлями і спорудами, розташованих на земельній ділянці площею саме 600 кв.м. (а не 952 кв.м.), що знаходиться в [ADDRESS] . Але позивачки заявляють, що мають право на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 952 кв.м. і саме тому має місце накладка на їх земельну ділянку, що при проведенні експертизи у цивільній справі № 0909/2484/2012, встановив експерт, але він виходив саме з розміру земельної ділянки. 952 кв.м. Окремої уваги заслуговує і час набуття у власність [PERSON] незакінченого цегляного будинку, а саме у 1958 році. Але тоді діяв Земельний кодекс УРСР від 29.11.1922 року, норми якого взагалі не передбачали переходу права користування земельною ділянкою, у зв`язку із переходом права власності на нерухоме майно. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. До подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18). Аргументи відповідачки ( [PERSON] ) та її представниці. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014 року справа № 346/2376/2014 було визнано незаконним та скасовано рішення Коломийської міської ради № 198 від 27.08.1996 року про передачу [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки площею 0,0952 га та визнано недійсним Державний акт про право приватної власності на землю виданий 08.10.1996 року [PERSON] та [PERSON] та скасовано реєстрацію цього акта. Також судом відхилено доводи позивачок, що господарська будівля: криниця, як межовий знак суміжних земельних ділянок належить їм і знаходиться на їх земельній ділянці, оскільки це спростовується матеріалами справи. Рішенням суду від 26.01.2016 року в справі № 346/4170/15 було відмовлено в задоволені позову позивачок до [PERSON] про визнання права власності на криницю бетонні кільця, заборону [PERSON] чинити [PERSON] та [PERSON] перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться по [ADDRESS] , проведенні робіт по винесенню меж ділянки, встановлені межових знаків та огорожі, заборону вчиняти будь які дії на межі земельних ділянок. Проведеною судовою експертизою у справі № 0909/2484/2012 встановлено, що межа фактично переходить по криниці та на відстані 0,29+0.22м. від глухої стіни літньої кухні літ. «Д», яка належить на праві власності [PERSON] . Тобто межа між земельними ділянками завжди, як фактично так і по земельно технічним документам проходила по криниці та на відстані від глухої літньої кухні «Д», яка належить [PERSON] . Також судами встановлено, що криниця на межі між господарствами [ADDRESS] та [ADDRESS] є приналежністю до будинку [ADDRESS] . Не менш важливим є той факт, що криниця, яка є споруджена на межі між господарствами [ADDRESS] та [ADDRESS] , в жодних документах позивачів (ні в технічних паспортах, ні в планах інвентарних справ) не відносилась до будинковолодіння за [ADDRESS] . Дана криниця відноситься до будинку [ADDRESS] . Тому твердження позивачів про те, що [PERSON] не належить ні колодязь №3, ні колодязь № 4 не відповідають дійсності. Адже колодязь № 3 належить [PERSON] з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.1998 року, а до цього належав її покійному батьку [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.1997 року, виданого Коломийською міською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в Коломийському МБТІ 23.01.1997 року за № 2538. А колодязь № 4 викопаний поблизу житлового будинку «А» безпосередньо за кошти [PERSON] та позивачі жодної участі чи відношення до нього не мають взагалі. Що стосується генерального плану забудови кварталу, то він не є документом, що підтверджує право власності чи право користування земельною ділянкою. Дійсно працівниками Коломийського МБТІ було проведено обміри кварталу, але рішенням виконкому Коломийської міської ради земельні ділянки в цілому кварталі не затверджено. Будинок позивачів введено в експлуатацію в 1960 році. Згідно законодавства того часу і до сьогоднішнього дня у позивачів відсутні належні документи, що підтверджують право власності чи право користування земельною ділянкою та чіткі координати земельної ділянки яка була виділено під будинком [ADDRESS] . Згідно статті 20 Земельного кодексу УРСР (редакція 1970 р.-1991 р.) відповідно до основ земельного законодавства союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Стаття 23 Земельного кодексу України (редакція 1992р.-2002р.) передбачає, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. І тому права позивачів жодним чином не порушені, адже не має та ніколи не видавалось жодного документа про відведення позивачам земельної ділянки у такій конфігурації, як вони бажають, зокрема, щоб криниця, яка є споруджена на межі земельних ділянок, входила у площу їхньої земельної ділянки. Так само і фактично (на місцевості) межа між господарствами ніколи не проходила таким чином, як бажають того позивачі. Окрім того у них відсутні будь-які документи які належним чином підтверджують навіть право користування земельною ділянкою у межах, які вказують саме вони. Обставини справи, які суд вважає встановленими. Договором від 25.09.1956 року про надання у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від одної до п`яти включно, [PERSON] на праві безстрокового користування було надано земельну ділянку [ADDRESS] надано земельну ділянку площею 600 кв.м., згідно плану земельної ділянки (а.с. 145-146 том 2). А 25.08.1975 року Коломийське МБТІ надало йому висновок про реєстрацію будинку (а.с.147 том 2). Рішенням №221/д виконавчого комітету Коломийської міської ради депутатів трудящих від 15 червня 1957 року вирішено надати [PERSON] право індивідуального будівництва на земельній ділянці під [ADDRESS] , так само площею 600 кв.м. (а.с. 73 том 2). А вже 08.07.1957 року з нею було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від одної до п`яти, за яким вона отримала право безстрокового користування земельною ділянкою [ADDRESS] , площею 600 кв.м., згідно плану земельної ділянки (а.с. 181-182 том 1) Однак на підставі Договору купівлі-продажу від 17 вересня 1958 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив незакінчену домобудівлю належну [PERSON] що знаходиться в [ADDRESS] та складається із незакінченого цегляного будинку та дерев`яної загорожі (а.с. 183 том 1). Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 1984 року встановлено, що спадкове майно [PERSON] , на яке видано свідоцтво складається з частини житлового цегляного будинку, житловою площею 56,9 кв.м. з чотирма господарськими будівлями розташованими на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] , і належить [PERSON] (а.с.87 том 2). Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12.06.1991 року встановлено, що спадкове майно [PERSON] , на яке видано свідоцтво складається з одного житлового цегляного будинку, житловою площею 56,9 кв.м. з належними господарськими будівлями і спорудами, розташованими на земельній ділянці, теж площею 600 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] , і належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.90 том 2). Договором конкретного користування жилим будинком та земельною ділянкою визначено, що [PERSON] та [PERSON] уклали цей договір та користуючись в рівних долях жилим будинком та земельною ділянкою, що знаходяться в місті в [ADDRESS] , і належить їм на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Коломийською державною нотконторою 20 червня 1991 року по реєстру № Д-759 і зареєстрованого в Коломийському бюро технічної інвентаризації 13 червня 1991 року за № 1892, встановили порядок користування будинком та земельною ділянкою, розмір якої вже склав 952 кв.м. (по 434 кв.м. вони поділил між собою, а 84 кв.м. вирішили лишити у спільному користуванні) - а.с. 102 том 2. Однак інвентарна справа, а також будь-які матеріали судової справи не містять будь-яких правовстановлюючих документів на такий розмір земельної ділянки, межі такої ділянки, визначені в натурі, а також надання саме позивачкам будь-якого права щодо земельної ділянки такого розміру, з відведеними в натурі межами. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2013 року визнано недійсним рішення Коломийської міської ради від 20 лютого 2008 № 1051-25/2008, в частині передачі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га у власність [PERSON] . Також скасовано державний акт серія ЯЖ № 142795 на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] (а.с.85-88 том 1). Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року вирішено визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради народних депутатів № 198 від 27 серпня 1996 року про передачу [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0952 га по [ADDRESS] ; визнати недійсним державний акт про право власності на землю серія 10ІФ № 002902 виданий 08 жовтня 1996 року [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Коломийської міської ради народних депутатів № 198 від 27 серпня 1996 року про передачу їм земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0952 га по [ADDRESS] та скасувати реєстрацію цього акта зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6205 (а.с.82-84 том 1). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року було відмовлено\~у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності\~\~на\~ криницю (бетонні кільця (її адреса згідно з позовною заявою: [ADDRESS] )),\~\~заборону [PERSON] чинити\~\~ [PERSON] та [PERSON] перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проведенні робіт по винесенню меж земельної ділянки,\~\~ встановленні межових знаків\~\~та\~\~ огорожі відповідно до зовнішніх меж, які будуть винесені,\~\~заборону\~\~вчиняти будь-які дії на межі земельних ділянок господарств №1 та [ADDRESS] без попереднього погодження з [PERSON] та [PERSON] \~\~ проводити будь-які будівельні роботи по влаштуванню огорожі та будівництва господарських споруд біля межі\~\~вказаної\~\~земельної ділянки до винесення\~\~її меж, встановлення межових знаків\~\~та\~\~ огорожі, відмовлено\~\~в зв`язку з безпідставністю позовних\~\~вимог (а.с.239-242 том 1). Рішенням Коломийської міської ради від 29 лютого 2020 року вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надати у власність [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 2610600000:11:009:0144) загальною площею 0,1000 га,яка розташована за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель міської ради (а.с. 110а том 1). Тому суд констатує і погоджується із відповідачами, що позивачки дійсно не довели факту наявності у них права власності чи права користування земельною ділянкою саме у тому розмірі, у тій конфігурації, та із тими, встановленими у натурі межами, на які вони посилались, стверджуючи що межами своєї земельної ділянки, на яку вона має право власності, відповідачка [PERSON] втрутилась у їх право власності чи право користування їх земельною ділянкою. \~ \~ \~ \~При цьому суд враховує наявність в матеріалах справи рішення Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 22.11.2016р. "Про завтердження протоколу засідання комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування" яким було погоджено гр. [PERSON] межу земельної ділянки від Г до Д на вулиці Народного [PERSON] із суміжним землекористувачем гр.Фірманюк відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки та план-схеми Коломийського БТІ від 1981 року. \~ \~ \~ \~Однак відзначає, що згідно з правовим висновком Великої палати Верховного Суду, під час розгляду справи, у якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане недійсним або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена (п.143, постанова від 23.11.2021 року, справа №359/3373/16-ц). \~ \~ \~ \~І оцінюючи це рішення суд бачить, що воно не встановлювало наявність і не надавало позивачкам право користування земельної ділянкою того розміру, тієї площі та тієї конфігурації, як ними вказується у позові. Оскільки, ніщо не вказує на те, що позивачкам була надана земельна ділянка у власність або у користування площею, розмір якої склав 952 кв.м. \~ \~ \~ \~Що стосується наявного у позивачок права користування земельної ділянкою, площею 600 кв.м., то наявність такого права не надає їм можливості оспорювати правомірність рішення власника цієї земельної ділянки (територіальної громади, від імені якої цією ділянкою розпоряджається міська рада), позаяк вирішувати питання щодо розпорядження своєю власністю, власник має право самостійно. Також суд враховує, що відповідачі надали суду рішення інших судів, що набрали законної сили, якими підтверджується, що право власності на криницю, яку позивачки вважають своєю, і нібито потрапила у межі земельної ділянки відповідачки, їм не належить. Суд нагадує позивачкам, що рішення судів щодо цього питання набрали законної сили та є обов`язковими для всіх, а суд у цій справі не має права переглядати рішення суду щодо цього питання, в частині встановлених обставин. Зміст спірних правовідносин. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні, зокрема земельні правовідносини, в межах яких виник спір з приводу права власності та право користування позивачками земельною ділянкою. Оцінка суду щодо права позивачок. Відповідно до положень частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Даючи офіційне тлумачення наведеної норми, Конституційний Суд України, у своєму рішенні (абзац перший пункту 2) від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що частина 1 статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. А в рішенні від 25 листопада 1997 року (справа громадянки [PERSON] щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) Конституційний Суд України наголосив, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом саме своїх прав чи свобод (абзац дев`ятий пункту 2). При цьому, Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України (абзац третій пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб)). \~ \~ \~ \~І зокрема, стаття 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), гарантує право кожної особи на звернення до суду, в порядку, встановленому цим кодексом, але для захисту саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~ \~ \~ \~Однак,\~встановлені судом\~обставини прямо\~вказують на\~те,\~що позивачками\~не доведено\~наявність у\~них ні\~права власності,\~ні право\~користування земельною ділянкою саме у тому розмірі, у тій конфігурації та із тими, встановленими у натурі межами, на які вони посилались, стверджуючи, що межами своєї земельної ділянки, на яку [PERSON] має право власності, остання втрутилась у право власності чи право користування їх земельною ділянкою. \~ \~ \~ \~І оскільки наявність у позивачок цивільного права, за захистом якого вони звернулись до суду ними не доведено, обидва відповідачі не могли його порушити. Як наслідок, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Позаяк, позовні вимоги, як способи захисту порушеного права, можуть бути задоволеними виключно для захисту права, яке існує у позивача, але було порушено. Щодо судових витрат (судовий збір). Відповідно до частини 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3220грн.80коп., які понесені позивачкою [PERSON] за подання позову суд вважає документально підтвердженими (а.с75 том 1), але у задоволенні позову суд відмовляє повністю, підстави для розподілу судового збору - не має. Відповідно до положень частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються також і з витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. А згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови у задоволенні позову, на позивача. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., які понесені позивачкою [PERSON] суд вважає документально підтвердженими (а.с.223-224 том 1), але у задоволенні позову відмовлено, підстави для розподілу цих витрат - не має. Щодо витрат на професійну правничу допомогу відповідачки. Відповідно до положень частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються також і з витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. А згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови у задоволенні позову, на позивача. Тому витрати відповідачки на професійну правничу допомогу дійсно можуть бути стягнені з позивачок. В силу положень частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, спочатку суд повинен встановити їх розмір. З огляду на положення частини 2 статті 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. І представниця відповідачки надала суду договір про надання правової допомоги (а.с.4 т.3), додаткову угоду №1 до цього договору, в яких передбачено надання такої професійної правничої допомоги: написання та подання відзиву на позов; написання та подання клопотання про долучення доказів; участь адвоката у судових засіданнях у суді (а.с.5 т.3); Акт прийому передачі на ці самі послуги з вартістю 10000грн., 2000грн. та 6000грн., відповідно, а загалом 18000грн. за все (а.с.6 т.2); квитанція про сплату 18000грн. ФОП Юркевич Х.М. (а.с.7 т.2). При цьому суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути і не оплачені на момент вирішення питання щодо їх компенсації. Тому, хоча суд і не згоден із тим, що квитанція про сплату фізичній особі підприємцю [PERSON] 18000грн. підтверджує оплату їй же витрат на професійну правничу допомогу, як адвокату, суд розглядає питання про відшкодування витрат на професіну правничу допомогу, без оплати цих витрат. Суд пояснює, що адвокатська діяльність і підприємницька діяльність навіть однієї й тієї ж особи, не є ідентичними, за визначенням. Отже, оскільки відповідачка довела необхідність заявлених нею витрат на професійну правничу допомогу, їх пов`язаність із справою, та їх здійснення адвокаткою (а.с.224-249 т.1; 10-12 т.2) але жодних заперечень щодо пропорційності чи співмірності цих витрат від позивачок та їх представників не надходило, заявлені витрати відповідачки у розмірі 18000грн. підлягають стягненню з позивачок у рівних частинах, тобто по 9000грн. з кожної. Таким чином,

Outcome: approved