Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська 03 грудня 2024 року за підсудністю надійшла позовна заява АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 2001165879501 від 12 листопада 2018 року в розмірі 83 310,58 грн., з яких: 49 886,28 грн. заборгованість за кредитом; 33 424,30 грн. заборгованість за процентами, а також судові витрати в розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що між АТ «ПУМБ» та [PERSON] 12 листопада 2018 року було укладено кредитний договір № 2001165879501, на підставі якого видано кредитну картку з встановленим лімітом 10 000,00 грн., який в подальшому було збільшено до 50 000,00 грн. Відповідач взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 01 липня 2024 року у неї виникла заборгованість за договором в розмірі 83 310,58 грн., з яких: 49 886,28 грн. заборгованість за кредитом; 33 424,30 грн. заборгованість за процентами, яку позивач просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 03 грудня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 04 грудня 2024 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Представник позивача у позовній заяві просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що між АТ «ПУМБ» та [PERSON] 12 листопада 2018 року було укладено кредитний договір № 2001165879501, на підставі якого видано кредитну картку з встановленим лімітом 10 000,00 грн., який в подальшому було збільшено до 50 000,00 грн. Відповідач взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 01 липня 2024 року у неї виникла заборгованість за договором в розмірі 83 310,58 грн., з яких: 49 886,28 грн. заборгованість за кредитом; 33 424,30 грн. заборгованість за процентами. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 208 ЦК України, за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із змісту ст.611ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Позивач виконав свої зобов`язання шляхом надання відповідачці кредитних коштів. Відповідач взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 01 липня 2024 у нього виникла заборгованість за договором в сумі 83 310,58 грн., з яких: 49 886,28 грн. заборгованість за кредитом; 33 424,30 грн. заборгованість за процентами. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка договірні зобов`язання за договором належним чином не виконувала у зв`язку з чим, утворилась заборгованість перед позивачем за наданим кредитом, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved