Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , згідно якого просить суд встановити факт, що вона перебувала на утриманні її чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] . В обгрунтування заяви вказує, що 12.06.2024 Рівненським міським судом Рівненської області було прийнято рішення про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , як чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2016 року до [INFO] . Рішення суду набрало законної сили та ніким з учасників судового процесу не оскаржувалось. Оскільки, її чоловік, [PERSON] був мобілізований до лав ЗСУ, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» та загинув [INFO] під час артилерійського обстрілу поблизу с. Роботине Пологівського району Запорозької області - у неї, [PERSON] також виникнуло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв?язку із його загибеллю. Зазначає, що в липні 2024 року вона звернулась до [INFO] із відповідною заявою щодо отримання вказаної грошової допомоги. 13.12.2024 отримала витяг із протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 08.11.2024 року за №34/д, що затверджений заступником Міністра оборони України 14.11.2024 року. Із вказаного витягу із протоколу дізналась, що комісія розглянувши подані документи прийшла до висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги: відповідно до п.2 постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168. Встановлення юридичного факту необхідне їй для оформлення її майнових прав, а саме для отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16-1«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Ухвалою суду від 27.02.2025 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України та [INFO] . 25.03.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким повністю визнає заявлені позовні вимоги та не заперечує щодо їх задоволення. 27.03.2025 та 31.03.2025 представниками третіх осіб подані письмові пояснення, відповідно до яких позиція третіх осіб полягає у тому, що до участі у справі мають бути залучені усі потенційні отримувачі одноразової грошової допомоги, у зв`язку із смертю військовослужбовця із встановленням факту відсутності спору між ними щодо вказаної допомоги. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явилися, хоч про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. В порядку ч.2ст.247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши та оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, встановив таке. Рішенням Рівненського міського суду Рівненськогї області від 12.06.2024 у справі №569/5042/24 встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , який помер [INFO] , як чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2016 року до [INFO] . Рішення суду набрало законної сили 15.07.2024. Чоловік позивача, [PERSON] був мобілізований до лав ЗСУ, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N?69/2022 «Про загальну мобілізацію» та загинув [INFO] під час артилерійського обстрілу поблизу с. Роботине Пологівського району Запорозької області. [PERSON] в липні 2024 року звернулась до [INFO] із відповідною заявою щодо отримання вказаної грошової допомоги. 13.12.2024 року вона отримала Витяг із протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 08.11.2024 року за №34/д, що затверджений заступником Міністра оборони України 14.11.2024 року, згідно якого комісія розглянувши подані документи прийшла до висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги: відповідно до п.2 постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168. Пунктом 2 постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану», встановлено, що одноразова грошова допомога виплачується сім?ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У редакції ст. 16-1 згаданого Закону, чинній на дату загибелі її цивільного чоловіка [PERSON] , зазначено, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім?ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно зі ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім?ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім?ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію. Згідно п.3,4 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції Закону №3515-IX від 09.12.2023, у разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у пункті 4 цієї статті, у рівних частках. До членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім?єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. 18.06.2023 Рівненською міською МСЕК [PERSON] було присвоєно третю групу інвалідності, що стверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №494527. 01.06.2024 [PERSON] було продовжено групу інвалідності до червня 2026 року, що стверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №903411. Судом встановлено, що у зв?язку зі смертю її чоловіка [PERSON] , [PERSON] звернулась до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії у зв?язку з втратою годувальника. Однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області №1700-0308-8/58250 від 14.10.2024 їй було відмовлено з тих підстав, що до заяви не додано документу, який підтверджує її родинні стосунки з померлим годувальником. Вказана відмова пенсійного фонду була оскаржена до Рівненського окружного адміністративного суду. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.01.2025 у справі №460/14402/24 було визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області №1700-0308-8/58250 від 14.10.2024 про відмову у призначенні [PERSON] пенсії по втраті годувальника та зобов?язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області повторно розглянути мою заяву про призначення пенсії по втраті годувальника, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного суду України від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17 зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19 грудня 2019 року по справі №916/1041/17). Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26 листопада 2019 року по справі №902/201/19, постанова КГС ВС від 15 жовтня 2019 року по справі №908/1090/18). Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17). Суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17). Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17 грудня 2019 року по справі №641/1793/17). При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Видана відповідним органом довідка про те, що за його даними особа не перебувала на утриманні померлого, не виключає можливості встановлення у судовому порядку факту перебування на утриманні. Така довідка оцінюється судом за правилами ст. 62 ЦПК України. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Враховуючи, що розмір заробітної плати чоловіка позивача [PERSON] був значно більшим від її розміру пенсії, тому [PERSON] фактично перебувала на його утриманні. Вказане стверджується довідкою Відділу обслуговування громадян №9 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 16.12.2024 року за №4140/02.16 і за №3773817011384727 та квитанцією про отримання грошового забезпечення, яке ще не було отримане [PERSON] та було після його загибелі нараховане [PERSON] , як дружині покійного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих заявником достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved