Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

\~ [PERSON] звернулася з позовом до КНП Яворівської міської ради Львівської області «Яворівська центральна районна лікарня» з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні період з 13.05.2023 до 22.05.2023 включно у сумі 11076,10 грн. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 04.08.2021 була прийнята на роботу у КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» на посаду заступника директора з економічних питань на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років. 12.05.2023 вона була звільнена з вказаної вище посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, відповідно до наказу від 12.05.2023 №133-к «Про звільнення». Згідно з довідкою про доходи, яка були видана відповідачем 07 серпня 2023 року за №71, заробітна плата позивача за березень 2023 року становила 33781,96 грн, а за квітень 2023 року - 33781,96 грн. У березні 2023 року кількість календарних днів 31, а у квітні 2023 року - 30 календарних дня. Таким чином, її середньоденний заробіток, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували дню звільнення, становив 1107,61 грн. Виходячи з наведеного, сума середнього заробітку за час затримки відповідачем повного розрахунку при звільненні [PERSON] з роботи (з 13.05.2023 по 22.05.2023 включно) становить 11076,10 грн = 1107,61 грн. (сума середньоденного заробітку) х 10 днів (час затримки по день фактичного розрахунку з 13.05.2023 до 22.05.2023 включно). Таким чином вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.116, 117 КЗпП України, у зв`язку з чим просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 21.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 06.10.2023 року до суду від представника відповідача КНП ЯМР\~ЛО «ЯЦРЛ»\~ Бережнова\~Є.В.надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. На обґрунтування відзиву зазначив, що [PERSON] \~була звільненою\~12.05.2025,\~однак повний\~розрахунок з\~позивачкою був\~здійснений лише\~22.05.2023.Зазначає, що КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» позивачу виплачено середню заробітну плату за затримку розрахунку: 6440,75 грн + 4558,14 грн =10998,89 грн, яка вже виплачена позивачу, фактично дорівнює розміру позовних вимог позивача (11076,10 грн). Стосовно визначення кількості днів затримки розрахунку при звільнені, зазначає, що 12 травня 2023 року позивач не працювала. Позивач вимогу про розрахунок з нею відповідачу не пред?являла. Днем події, за яким починається відлік відповідальності відповідача, є 13 травня 2023 року, яке перепадає на вихідний день (субота). Таким чином днями затримки є 16-22 травня 2023 року - 7 днів. Із зазначених підстав, кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивач слід вважати рівною 7 дням, за які [PERSON] були здійснені усі належні виплати. 12.10.2023 року [PERSON] надіслала до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якого просить суд стягнути з КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні період з 13.05.2023 до 22.05.2023 включно у сумі 4713,81 гривень. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Бережнов Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, відповідно до поданої заяви про відмову від визнання обставин справи, повідомив що з 09 травня 2023 року до 23 травня 2023 року у КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» була відсутня особа, яка має право перевірити правильність та повноту нарахування заробітної плати та надати розпорядження на виплату такої заробітної плати, що підтверджується відповідними наказами про звільнення працівників. Таким чином, з 09 травня 2023 року до 23 травня 2023 року у КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ», із обставин непереборної сили, була відсутня можливість виплачувати заробітну плату, у тому числі звільненим особам, зокрема [PERSON] . Відтак, відповідно ч.3 ст.10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідач не несе відповідальності за несвоєчасний розрахунок із заробітної плати. Вважає, що позивачу не обґрунтовано виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10998,89 грн, а від так у задоволені позовних вимог просить відмовити. Суд перейшов до стадії ухвалення рішення, відповідно до абз.2 ч.1 ст.244 ЦПК України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав його ухвалення та проголошення на 15:00 год 07.04.2025. 07.04.2025 проголошення судового рішення перенесено через перебування судді у відпустці на 14:00 год 09.04.2025. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.08.2021 [PERSON] була прийнятий на роботу у КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» на посаду заступника директора з економічних питань тимчасово, на підставі наказу № 246-к від 03.08.2021. 12.05.2023 [PERSON] була звільнена з вказаної вище посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, відповідно до наказу від 12.05.2023 №133-к «Про звільнення». Вказані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] , копія якої міститься в матеріалах справи. Згідно довідки про доходи КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» № 68 від 11.05.2023 загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.03.2023 по 30.04.2023 становить 67564,60 грн. Відповідно довідки про рух коштів на карті [PERSON] , останній нараховано заробітну плату з КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» за травень 2023 у розмірі 40775,77 грн та 22229,99 гривень. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу реалізації позивачем права на стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Частиною першою статті 47 КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року в справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року в справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року в справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року в справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року в справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року в справі № 202/4914/16-ц. Тобто, в даному конкретному випадку судом встановлено, що звільнення позивача з займаної посади у КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» мало місце 12.05.2023. При цьому повний розрахунок з нею проведено тільки 22.05.2023, що не заперечується сторонами. Вказане є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати позивачу [PERSON] її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Що стосується суми середнього заробітку, який підлягає виплаті, то слід зазначити наступне. Статтею 27 Закону №108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Суд не заперечує розрахунок середньоденної заробітної плати, наданий позивачем. Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.05.2023 по 22.05.2023 згідно розрахунку позивача становить 4713,81 гривень. Так, Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати і несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником настає у разі наявності вини роботодавця, при цьому сама по собі відсутність у нього грошових коштів не є поважною причиною. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 184/689/16-ц (провадження № 61-23 744св18), які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц висловила правову позицію, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Разом з тим, згідно із ч. 3\~ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому термін дії воєнного стану в Україні було продовжено. Наразі правовий режим воєнного стану в Україні триває. Листом від 28.02.2022 № 2021/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила військову агресію Російської Федерації проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Доводи представника КНП ЯМР ЛО «ЯЦРЛ» з приводу того, що відповідач звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, адже це порушення допущено саме внаслідок військової агресії Росії проти України, є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), не заслуговують на увагу, так як роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Крім того, вимоги закону не змінювалися, діюче законодавство зобов`язує роботодавця своєчасно виплачувати працівнику заробітну плату. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення і що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 12.05.2023 по 22.05.2023 згідно розрахунку позивача становить 4713,81 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги повністю, на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплаті судового збору у сумі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved