Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та встановлення юридичних фактів. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . Спадкоємцем після нього є - позивач та відповідач по справі. Позивач звернулася до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Златової Н. А., щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою нотаріуса від 05 квітня 2024 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщини за законом після смерті [PERSON] в зв`язку з тим що, позивач зареєстрована за іншою адресою, ніж померлий. Окрім того, в державному акті на право приватної власності на землю вказано прізвище « [PERSON] ». Так після смерті [PERSON] у спадщину залишилося наступне майно: -Автомобіль марки ЗАЗ, моделі 1105, 1994 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . кузов № [NUMBER] ; - Земельна ділянка, загальною площею 0,0620 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - Квартира [ADDRESS] . Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська Богун О.О. від 19 липня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року витребувано з Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Златової Н.А. належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 10\~грудня 2024\~року Приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Златова\~Н.А.\~ на\~виконання ухвали\~суду від\~18\~листопада 2024\~р.\~надала до\~суду копію\~спадкової справи\~після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 13 січня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено слухання справи по суті. 07 квітня 2025 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача через канцелярію суду надав заяву про проведення судового засідання у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, правом на надання відзиву не скористався. Свідок [PERSON] у попередньому судовому засіданні надала пояснення у яких зазначила, що позивачка та її чоловік проживали разом з батьком [PERSON] , брат позивачки з батьком не проживав. Свідок [PERSON] зазначила, що позивачка з 2020 року проживала разом з батьком, а до цього постійно його навідувала. Свідок [PERSON] зазначила, що була сімейним лікарем [PERSON] та позивачка постійно проживала разом з батьком з 2020 року. З урахуванням положень\~статті 280 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] виданого 21 жовтня 2021 року (а.с. 15). Спадкоємцем після нього є - позивач та відповідач по справі. Позивач звернулася до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Златової Н. А., щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою нотаріуса від 05 квітня 2024 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщини за законом після смерті [PERSON] в зв`язку з тим що, позивач зареєстрована за іншою адресою, ніж померлий. Окрім того, в державному акті на право приватної власності на землю вказано прізвище « [PERSON] » (а.с. 25, 16). Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається в наслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. У строку, випадку, якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач з 25 липня 2020 року постійно проживала та користувалася квартирою [ADDRESS] разом з [PERSON] та здійснювала догляд за ним відповідно до акту про проживання (а.с. 13). Позивач постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і вважається такою, що прийняла спадщину. Щодо описки в державному акті на право приватної власності на землю серії ДП Д*№001261, а саме в частині написання прізвища власника вказано « [PERSON] », замість вірного « [PERSON] ». Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1996 року № 1339, а саме на земельну ділянку площею 0.0620 гектарів, за адресою: [ADDRESS] , власником є [PERSON] (а.с. 45-48). Отримати новий Державний акт з виправленим прізвищем неможливо, оскільки відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права та їх обтяження на земельні ділянки реєструються у Державному сестрі прав (ч. 1 ст. 5 Закону). Підтвердження права власності на земельну ділянку буде витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно, іншого порядку реєстрації права власності на земельну ділянку (в тому числі видачу Державних актів) чинне законодавство не передбачає. Відповідно до листа ВСУ 01.01.2012 р. "Про судову практику розгляду справ про становлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315ЦПК. Проте сам по собі факт належності документа не Породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа. як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає. що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (пункт 6). Щодо визначення питання, щодо вступу у спадщину з боку відповідача по даній справі. На день смерті [PERSON] Відповідач за адресою реєстрації не проживав вже тривалий час, що підтверджується відповідним актом про не проживання (а.с. 14). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 РОКУ № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № б1-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація особи у спірній квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Тобто хоча Відповідач і був прописаний у спірному будинку, але фактично там не проживав та не вчиняв жодних дій, щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном (а тому вважається, що він не прийняв спадщину і відповідно не має наразі жодних прав на частку, що залишилася на момент смерті батька учасників по справі аналогічного висновку дотримується і Верховний Суд в своїй Постанові від 07 вересня 2020 юку по справі № 760/7900/19). Державна реєстрація відповідача сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) та від 28 квітня 2021 року, справа №204/2707/19 (провадження №61-15380св20). Згідно зі ст. 1268 ч. 3 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ч. 1 ст. 1269 даного кодексу, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1297 ч. 1 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 15 ч. 1 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Припиняється право власності, зокрема, у разі смерті власника (п. 11 ч. 1ст. 346 ЦК України). Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року). Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, з урахуванням меж позовних вимог та предмета доказування в даній справі, суд приходить до висновку про задоволення позову частково. Судові витрати у виді судового збору віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial