Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

25.12.2023 року заступник керівника\~Києво-Святошинської\~окружної прокуратури\~Київської області\~Олексій Денисюк\~в інтересах\~держави в\~особі:\~Київської обласної\~державної адміністрації (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-3, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-4, [PERSON] ) про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування позову вказав, що Києво-Святошинською окружною прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства при розпорядженні землями лісогосподарського призначення на території Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області. Установлено, що розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, у тому числі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , площею по 0.1200 га кожному на території Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області. На підставі вищевказаного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації видано наступні державні акти на земельні ділянки: [PERSON] серії ЯЖ №216501 від 03.07.2008, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010833000349 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0037; [PERSON] - серії ЯЖ №216525 від 25.11.2009, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010994802545 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0040; [PERSON] - серії ЯЖ №216523 від 25.11.2009, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010994802548 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0039; [PERSON] - серії ЯЖ №216527 від 25.11.2009, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010994802544 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0038. Водночас, згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-10-0.331-6970/2-23 від 31.07.2023, за [PERSON] обліковується земельна ділянка з кадастровим номером 3222782300:12:003:0044, яка розташована на території Забуянського старостинського округу Бучанського (Макарівського) району Київської області; [PERSON] обліковується земельна ділянка з кадастровим номером 3222782300:12:003:0042, яка розташована на території Забуянського старостинського округу Бучанського (Макарівського) району Київської області; [PERSON] обліковується земельна ділянка з кадастровим номером 3222782300:12:003:0043, яка розташована на території Забуянського старостинського округу Бучанського (Макарівського) району Київської області. При цьому, в архіві Сектору №1 другі примірники державних актів на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222782300:12:003:0044, 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0043, а також відомості про підстави набуття права власності на вказані земельні ділянки - відсутні. Відповідно до НКС ДЗК земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222782300:12:003:0044, 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0043 перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр». Відомості про право власності на вказані земельні ділянки до Реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачами не вносилися. На даний час вказані особи залишаються власниками земельних ділянок, що підтверджується інформацією з ДЗК. Вивченням законності передачі у приватну власність - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок, з кадастровими номерами 3222782300:12:003:0037, 3222782300:12:003:0040, 3222782300:12:003:0039, 3222782300:12:003:0038, 3222782300:12:003:0044, 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0043 встановлено порушення вимог Земельного та Лісового кодексів України. Встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та на час відведення перебували у постійному користуванні Забуянського лісництва державного підприємства «Макарівське лісове господарство». Згідно інформації Філії «Макарівське лісове господарство ДП «Ліси України» від 14.04.2023 № 04.1-19/192-23, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року ДП «Макарівський лісгосп» Забуянське лісництво, земельні ділянки з кадастровими номерами 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0040, 3222782300:12:003:0043, 3222782300:12:003:0039, 3222782300:12:003:0037, 3222782300:12:003:0038, 3222782300:12:003:0044 накладаються на виділ 2 кварталу 30, який обліковується як болото площею 11.0 га; виділ 15 та обліковується як лісові культури площею 2.5 га, що підтверджується державним актом на право постійного користування серії І-КВ № 002945, виданого на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації №83 від 18.03.2004, а також проектами організації та розвитку лісового господарства Забуянського лісництва за 2004 та 2015 рік з таксаційним описом. Також, згідно листа ВО «Укрдержліспроект» від 14.02.2022 № 139 та додатків до нього, вищевказані земельні ділянки за матеріалами лісовпорядкування 2014 року накладаються на виділи 2, 15 кварталу 30 Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство». Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Згідно листа Філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України» №04.1-19/511-23 від 29.08.2023, площа та конфігурація виділів 2,15 кварталу 30 Забуянського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років не змінювалася. Таким чином, розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 в частині передачі у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок лісогосподарського призначення для ведення садівництва прийняте всупереч вимогам п. ґ) ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України. Таким чином, вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємстві для нелісогосподарських потреб відносилось до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. Так, відповідно до листа філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 14.04.2023 № 04.1-19/192-23 у підприємства відсутня інформація щодо надання згоди на вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення виділів 2, 15 кварталу 30 Забуянського лісництва філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України». Також, згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 02.08.2023 № 19773/0/2-23 Кабінетом Міністрів України рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування державного підприємства «Макарівське лісове господарство» зазначених земельних ділянок не приймалося. Отже, ні землекористувач, ні розпорядник земельних ділянок дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення із постійного користування Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» не надавали, у зв`язку з чим, розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 суперечить вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149, ст. 151 Земельного кодексу України. Розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб за межами населеного пункту на даний час покладено на Київську обласну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Також прокурор посилався на те, що уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про вилучення спірної земельної ділянки та передачу її у комунальну власність не приймалось, відтак право постійного користувача та дійсного володільця земельною ділянкою, до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право комунальної власності на спірну ділянку у відповідача не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельної ділянки у власність держави в особі Київської обласної державної адміністрації, є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок. При цьому, вимоги про визнання частково недійсними розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах. Задоволення таких вимог не призведе до безпосереднього відновлення порушених прав позивача. А тому, вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод у здійсненні законними власниками права користування та розпоряджання земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення на користь держави на підставі ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України. Так, Києво-Святошинською окружною прокуратурою на адресу Київської обласної державної адміністрації скеровано лист від 13.07.2023 №55/1-4961Вих- 23, в якому викладені виявлені порушення вимог законодавства щодо незаконності відведення земельної ділянки лісового фонду та запитано про вжиті заходи реагування до усунення цих порушень і повернення відповідної земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку. У відповідь на вказаний лист, Київська обласна державна адміністрація листом від 09.08.2023 № 7770/08/09.02-N/2023 повідомила про невжиття заходів цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з позовною заявою, оскільки не володіє даними та підтверджуючими документами, які містять достатню інформацію про спірні земельні ділянки, а також доказами, що підтверджують обставини, які стосуються спірних правовідносин. Отже, уповноваженим органом своєчасних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення на користь держави на даний час не вжито, що є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави. Сам факт не звернення до суду Київської обласної державної адміністрації з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями лісогосподарського призначення, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту - інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Враховуючи викладене, позивач, просив суд: Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами: -3222782300:12:003:0037 площею 0.1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада (Макарівський район, Забуянська сільська рада), шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] ; -3222782300:12:003:0040 площею 0.1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада (Макарівський район, Забуянська сільська рада), шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] ; -3222782300:12:003:0039 площею 0.1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада (Макарівський район, Забуянська сільська рада), шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] ; -3222782300:12:003:0038 площею 0.1200 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада (Макарівський район, Забуянська сільська рада), шляхом повернення на користь держави з особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] ; -3222782300:12:003:0043 площею 1.6002 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада (Макарівський район, Забуянська сільська рада), шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] ; -3222782300:12:003:0042 площею 1.6000 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада (Макарівський район, Забуянська сільська рада), шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] ; - 3222782300:12:003:0044 площею 1.600 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада (Макарівський район, Забуянська сільська рада), шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] . Стягнути з\~відповідачів на\~користь Київської\~обласної прокуратури судовий збір. Ухвалою суду від 17.04.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. 07.05.2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві вказала, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими. Вважає, що вона є належним добросовісним набувачем права власності на земельну ділянку, яку просить повернути позивач, в розумінні Конституції України, Цивільного та Земельного кодексів України. Позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки у даному випадку належним способом є звернення до суду з віндикаційним позовом. Крім того позивачем недотримано строків позовної давності. Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розташування спірної земельної ділянки на землях лісогосподарського призначення, як не доведено і факту незаконної її передачі відповідачу. Тому просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності та у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Ухвалою суду від 12.06.2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 21.08.2024 року. Судовий розгляд справи відкладався неодноразово, черговий раз на 07.04.2025 року. У судовому засіданні прокурор Ілюшенко К.В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав вказаних у позові. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала. Інші належним чином повідомлені сторони у судове засідання не з`явилися, причини неявки суд не повідомили. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вказав позивач, Києво-Святошинською окружною прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства при розпорядженні землями лісогосподарського призначення на території Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області. Судом встановлено, що розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, у тому числі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , площею по 0.1200 га кожному на території Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області (а.с. 23-25). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] до розірвання шлюбу за рішенням суду від 14.11.2012 року мала прізвище « [PERSON] » (а.с. 112-116). На підставі вищевказаного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації видано наступні державні акти на земельні ділянки: [PERSON] серії ЯЖ №216501 від 03.07.2008, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010833000349 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0037 (а.с. 26, 27); [PERSON] - серії ЯЖ №216525 від 25.11.2009, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010994802545 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0040 (а.с. 28, 29); [PERSON] - серії ЯЖ №216523 від 25.11.2009, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010994802548 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0039 (а.с. 30, 31); [PERSON] - серії ЯЖ №216527 від 25.11.2009, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010994802544 на земельну ділянку площею 0.1200 га для ведення садівництва з кадастровим номером 3222782300:12:003:0038 (а.с. 32, 33). Водночас, згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-10-0.331-6970/2-23 від 31.07.2023, за [PERSON] обліковується земельна ділянка з кадастровим номером 3222782300:12:003:0044, яка розташована на території Забуянського старостинського округу Бучанського (Макарівського) району Київської області; [PERSON] обліковується земельна ділянка з кадастровим номером 3222782300:12:003:0042, яка розташована на території Забуянського старостинського округу Бучанського (Макарівського) району Київської області; [PERSON] обліковується земельна ділянка з кадастровим номером 3222782300:12:003:0043, яка розташована на території Забуянського старостинського округу Бучанського (Макарівського) району Київської області (а.с. 50-51). Також, Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області надано інформацію щодо спірних земельних ділянок (а.с. 37-47). При цьому, як вказує прокурор, в архіві Сектору №1 другі примірники державних актів на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222782300:12:003:0044, 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0043, а також відомості про підстави набуття права власності на вказані земельні ділянки - відсутні. Відповідно до НКС ДЗК земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222782300:12:003:0044, 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0043 перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр». Відомості про право власності на вказані земельні ділянки до Реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачами не вносилися (а.с. 34-36). На даний час вказані особи залишаються власниками земельних ділянок, що підтверджується інформацією з ДЗК. Як зазначає прокурор у позові, вивченням законності передачі у приватну власність - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок, з кадастровими номерами 3222782300:12:003:0037, 3222782300:12:003:0040, 3222782300:12:003:0039, 3222782300:12:003:0038, 3222782300:12:003:0044, 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0043 встановлено порушення вимог Земельного та Лісового кодексів України. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить також з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 Земельного кодексу України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в .Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (тут та надалі норми законодавства використовуються в редакції, дійсній на час прийняття розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Статтею 1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства. Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст. 5 Лісового кодексу України). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово- картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Зокрема, така правова позиція, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-196цс15, від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-224цс 14, у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 13.06.2018 у справі №369/1777/13-ц. Судом встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та на час відведення перебували у постійному користуванні Забуянського лісництва державного підприємства «Макарівське лісове господарство». Згідно інформації Філії «Макарівське лісове господарство ДП «Ліси України» від 14.04.2023 № 04.1-19/192-23, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року ДП «Макарівський лісгосп» Забуянське лісництво, земельні ділянки з кадастровими номерами 3222782300:12:003:0042, 3222782300:12:003:0040, 3222782300:12:003:0043, 3222782300:12:003:0039, 3222782300:12:003:0037, 3222782300:12:003:0038, 3222782300:12:003:0044 накладаються на виділ 2 кварталу 30, який обліковується як болото площею 11.0 га; виділ 15 та обліковується як лісові культури площею 2.5 га, що підтверджується державним актом на право постійного користування серії І-КВ № 002945, виданого на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації №83 від 18.03.2004, а також проектами організації та розвитку лісового господарства Забуянського лісництва за 2004 та 2015 рік з таксаційним описом (а.с. 59-76). Також, згідно листа ВО «Укрдержліспроект» від 14.02.2022 № 139 та додатків до нього, вищевказані земельні ділянки за матеріалами лісовпорядкування 2014 року накладаються на виділи 2, 15 кварталу 30 Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» (а.с. 55-56). Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. Висновок про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом висловлено також Верховним Судом у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6829/16, де вказано: «Відхиляючи наведені докази, суд апеляційної інстанції не врахував, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування». Згідно листа Філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України» №04.1-19/511-23 від 29.08.2023, площа та конфігурація виділів 2,15 кварталу 30 Забуянського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років не змінювалася (а.с. 78). Зазначені докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-81, 83 Цивільного процесуального кодексу України на підтвердження факту розташування спірних земельних ділянок в межах земель лісового фонду. Таким чином, суд приймає доводи позивача про те, що розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 в частині передачі у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок лісогосподарського призначення для ведення садівництва прийняте всупереч вимогам п. ґ) ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України. Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ст. 151 Земельного кодексу України юридичні особи, зацікавлені у вилученні земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної чи комунальної власності, для суспільних потреб та у викупі земельних ділянок, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності, зобов`язані до початку проведення проектних робіт погодити з власниками землі, крім викупу земельних ділянок з підстав, що допускають можливість їх примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності, і землекористувачами, органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, місце розташування об`єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об`єктів та умови проживання населення і охорону довкілля. Отже, рішення про вилучення (припинення права) земельної ділянки за погодженням із землекористувачем має право приймати відповідний орган державної влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Таким чином, вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємстві для нелісогосподарських потреб відносилось до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. Так, відповідно до листа філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 14.04.2023 № 04.1-19/192-23 у підприємства відсутня інформація щодо надання згоди на вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення виділів 2, 15 кварталу 30 Забуянського лісництва філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України» (а.с. 59-60). Також, згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 02.08.2023 № 19773/0/2-23 Кабінетом Міністрів України встановлено, що рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування державного підприємства «Макарівське лісове господарство» зазначених земельних ділянок не приймалося (а.с. 81). Отже, ні землекористувач, ні розпорядник земельних ділянок дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення із постійного користування Забуянського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» не надавали, у зв`язку з чим, розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 суперечить вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149, ст. 151 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Крім того, згідно п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Отже, розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб за межами населеного пункту на даний час покладено на Київську обласну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Статтею 373 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь- яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Враховуючи, що уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про вилучення спірної земельної ділянки та передачу її у комунальну власність не приймалось, відтак право постійного користувача та дійсного володільця земельною ділянкою, до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право комунальної власності на спірну ділянку у відповідача не виникло, тому суд вважає, що ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельної ділянки у власність держави в особі Київської обласної державної адміністрації, є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок. При цьому, суд приймає доводи позивача про те, що вимоги про визнання частково недійсними розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 04.02.2008 № 563 не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах. Задоволення таких вимог не призведе до безпосереднього відновлення порушених прав позивача. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 дійшла до правових висновків, відповідно до яких рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - суд знає закони (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. З огляду на вищевикладене, вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод у здійсненні законними власниками права користування та розпоряджання земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення на користь держави на підставі ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі № 1-1/99 від 08.04.1999 поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Вищевказаним рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/99 від 08.04.1999, передбачено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. У даному позові від імені держави в якості позивача визначено державу, як власника, поза волею якого спірні землі вибули з користування та- якого позбавлено можливості розпоряджатись спірними земельними ділянками, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Згідно ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, у тому числі, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно із ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019, прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Так, Києво-Святошинською окружною прокуратурою на адресу Київської обласної державної адміністрації скеровано лист від 13.07.2023 №55/1-4961Вих-23, в якому викладені виявлені порушення вимог законодавства щодо незаконності відведення земельної ділянки лісового фонду та запитано про вжиті заходи реагування до усунення цих порушень і повернення відповідної земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку (а.с. 82-83). У відповідь на вказаний лист, Київська обласна державна адміністрація листом від 09.08.2023 № 7770/08/09.02-N/2023 повідомила про невжиття заходів цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з позовною заявою, оскільки не володіє даними та підтверджуючими документами, які містять достатню інформацію про спірні земельні ділянки, а також доказами, що підтверджують обставини, які стосуються спірних правовідносин (а.с. 84-86). Отже, уповноваженим органом своєчасних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення на користь держави на даний час не вжито, що є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави. З огляду на викладене, Києво-Святошинська окружна прокуратура відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернулася до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, про що листом від 21.11.2023 № 55/1-8148Вих-23 повідомила Київську обласну державну адміністрацію (а.с. 87-88). Крім того, суд зауважує, що позовна заява про витребування лісової земельної ділянки із приватної власності у державну власність, безумовно становить суспільний інтерес. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Як зазначалося вище, відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. За правилами статей 83, 84 Земельного кодексу України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше ніж 5 га. Таким чином, законно набути прав приватної власності на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення із земель державної класності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі відповідачі. Натомість останні набули таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного. Крім того, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі норм статті 153 Земельного кодексу України, статті 391 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок лісового фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. За таких обставин результат звернення до суду з вказаним позовом по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.05.3018 у справі 368/1158/16-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц та Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності у даній справі слід вказати наступне. Статтею 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). До окремих видів вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7\~листопада 2018\~року у\~справі №\~575/476/16-ц тощо). В даному випадку суд зазначає, що на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. Враховуючи вказані положення та встановлені обставини справи, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у загальному розмірі 3\~388,00 грн, тобто по 847,00 грн з кожного.

Outcome: approved