Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , про визнання майна особистою власністю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебуває у шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу позивач набув у власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Квартира придбана ним за особисті кошти, що накопичені до шлюбу та за кошти його батьків, дружина участі у придбанні квартири не брала. Позивач зазначає, що на вказану квартиру не повинна поширюватися презумпція спільного майна подружжя, а оскільки між ним та його дружиною існує спір щодо поділу майна, просить суд визнати квартиру за адресою [ADDRESS] . його особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 04.12.2024 року вищевказаний позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 11.12.2024 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було виправлено недоліки позову. Ухвалою суду від 12.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.01.2025 року та відкладено на 19.02.2025 року. Ухвалою суду від 16.01.2025 року клопотання про виклик свідків задоволено. Ухвалою суду від 16.01.2025 року (зазначена в протоколі судового засідання) залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Ухвалою суду від 19.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2025 року, відкладено на 10.04.2025 року та на 15.04.2025 року. 27.12.2024 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. 06.01.2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Зі змісту пояснень встановлено, що спірне майно не було набуте позивачем у вигляді сформованого об`єкту на підставі договору купівлі-продажу чи іншого правочину, а будувалося силами та коштом позивача. Відповідно до рішення Мукачівської міської ради від 29.07.2003 року громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1535 га для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), садівництва, гаражного будівництва. Після цього, вищевказаними громадянами, і в тому числі позивачем, власними силами і коштом було розпочато будівництво житлового будинку, що складається з чотирьох квартир. Фактично для здійснення будівництва та ремонту [PERSON] використовував кошти, які були заощаджені до шлюбу, а також кошти батьків. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. 22.01.2025 року до від представника третьої особи надійшли письмові пояснення. Зі змісту пояснень встановлено, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що приховує собою штучно створений спір між подружжям для отримання доказів, які можуть бути використані в іншій судовій справі. Обґрунтовується зазначене тим, що твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти та кошти його батьків не підтверджено жодними доказами. Між сторонами відсутній спір щодо квартири. Саме зазначення у позові про існування спору між сторонами є доволі сумнівним твердженням, з огляду на те, що відразу після відкриття провадження у справі відповідачем подано було заяву про визнання позовних вимог. Така обставина дає підстави вважати, що спір є штучно створеним. Крім того, ще одним доказом відсутності спору між сторонами є те, що аналогічний позов вже був предметом судового розгляду (у квітні 2024 року справа № 303/3264/24 та у червні 2024 року справа № 303/5247/24 аналогічні позови подавалися до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області), однак після подання заяви відповідачем про визнання позову та залучення [PERSON] до справи позивач [PERSON] подавав заяви про залишення позову без розгляду. Також відсутність реального спору між сторонами підтверджується і тим, що сторони на цей час перебувають у шлюбі, між ними існують нормальні відносини. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача, адвокат Ковалець М.І., в судовому засіданні позов просила задовольнити з наведених у ньому підстав. При цьому пояснила, що між сторонами на момент звернення до суду дійсно існував спір щодо спірного майна. В ході судового розгляду відповідач подав заяву про визнання позову проте до моменту врегулювання саме судом спірного питання, спір продовжує існувати. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа в судове засідання не з`явилася, її представник, адвокат Сабов І.І., в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні з наведених в письмових поясненнях підстав. З огляду на відсутність, передбачених ст. 223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні, заслухавши позиції учасників судового розгляду, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20.10.1984 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 19.04.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО № 401881 від 15.07.2005 року квартира за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] . При цьому судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] , набута у власність як на новостворене майно в результаті будівництва житлового будинку. Дозвільні документи на будівництво оформлені на ім`я позивача [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] , набута у власність позивачем як на новостворене майно в результаті будівництва житлового будинку та в період шлюбу з [PERSON] . Вказана обставина не заперечується учасниками судового розгляду. Суд нагадує, що предметом цього спору є питання встановлення наявності підстав для визнання квартири за адресою [ADDRESS] , особистою приватною власністю позивача [PERSON] . Іншого спільного майна позивач не зазначив. Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання спірного майна особистою приватною власністю позивач вказує на те, що квартира хоч і набута за час шлюбу, але виключно за кошти, які належали йому особисто та за кошти його батьків. На підтвердження своєю позиції позивачем надано суду трудову книжку серії [NUMBER] , видану на ім`я [PERSON] , з якої встановлено, що починаючи з 24.07.1980 року, позивач розпочав свою трудову діяльність та фактично постійно був працевлаштований. Також в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] . Так, в ході допиту свідок [PERSON] показав, що є братом позивача [PERSON] . Щодо будівництва квартири за адресою [ADDRESS] , свідок показав, що допомагав будувати таку квартиру брату. При цьому знає, що їхній батько також допомагав грошима в будівництві квартири. Дружину брата [PERSON] під час будівництва квартири він не бачив, чи приймала вона участь у будівництві квартири йому не відомо. Вважає, що брат будував квартиру за рахунок власних заощаджень. В ході допиту свідка, уточнюючи надані свідком відповіді, свідок показав, що йому достовірно не відомо, походження грошей брата за рахунок яких здійснювалося будівництво квартири. Такі докази з позиції сторони позивача підтверджують ту обставину, що спірна квартира набута виключно за кошти, які належали позивачу особисто та за кошти його батьків, що в силу положень п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України вказує на наявність підстав для визнання її особистою приватною власністю. Так, ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17-ц. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. За наведених обставин, суд враховує наступне. У ч. ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (п. 148)). Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.09.2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20). Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 202/7582/18 (провадження № 61-1706св23)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22). Таким чином, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою (постанова Верховного Суду від 20.01.2025 року у справі № 296/12456/23). Тлумачення п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 21.09.2022 року у справі № 127/23627/20, від 05.12.2022 року у справі № 233/4580/20). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (постанова Верховного Суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі № 761/42030/21). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 753/8671/21, від 18.09.2023 року у справі № 582/18/21). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі № 523/14489/15 зроблено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Таким чином, з аналізу зазначених вище правових позицій Верховного Суду, сформованих при розгляді таких категорій справ, слід коротко узагальнити про те, що для захисту цивільного права та інтересу особи слід встановити порушене право позивача, ефективність обраного позивачем способу захисту, усе спільно набуте у шлюбі майно. При цьому слід відмітити, що спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності суд має вирішувати в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Одночасно суд враховує і таке. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд також враховує, що за змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У цій справі відповідачем у поданій до суду заяві фактично визнано позов. Разом з тим, за встановлених судом обставин, визнання відповідачем позову суперечить закону, а відтак визнання відповідачем позову не приймається. Підсумовуючи суд зазначає про те, що між сторонами не вбачається спору і відповідач визнав позов формально, тобто права позивача не були оспорені чи не визнані відповідачем. В ході судового розгляду позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу позивача, за захистом якого він звернулася, відповідачем. Аргументи представника позивача про те, що між позивачем та відповідачем існує конфлікт щодо квартири не підтверджено жодним доказом. В свою чергу, зважаючи на та, що квартира за адресою [ADDRESS] , записана на ім`я [PERSON] , спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності могло би встановлюватися при розгляді справи саме за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відтак, жодних перешкод для вирішення сторонами окресленого питання в позасудовий спосіб судом не встановлено. До того ж позивачем не доведено у належний процесуальний спосіб ту обставину, що квартира набута виключно за кошти, які належали йому особисто та за кошти його батьків. Надана суду трудова книжка свідчить тільки про те, що починаючи з 24.07.1980 року позивач розпочав свою трудову діяльність та фактично постійно був працевлаштований, проте жодним чином не вказує на розмір доходу чи спрямування грошових коштів. Показання свідка [PERSON] також жодним чином не вказують на правову природу походження грошових коштів за рахунок яких здійснювалося будівництво квартири. Та обставина, що свідок [PERSON] жодного разу на бачив фізичної присутності відповідача на будівництві квартири, жодним чином не може вказувати про те, що така не брала участі у набутті майна у будь-яких інший спосіб. Ґ З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, в розрізі заявлених позивачем позовних вимог, судом не встановлено підстав для захисту прав позивача та, відповідно, визнання майна особистою приватною власністю, в силу чого в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed