Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

У грудні 2024 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 01.05.2018 постачання теплової енергії здійснює КП «Київтеплоенерго». [PERSON] є власником нежилого приміщення площею 76,90 кв.м, розташованого по [ADDRESS] . 17.01.2019 між КП «Київтеплоенерго» та відповідачем укладено договір № 530187-06 на постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію відповідачу, а відповідач зобов`язалася отримувати теплову енергію та оплачувати її вартість відповідно до умов, викладених у цьому договорі. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. За місяць до закінчення строку дії договору про його припинення жодною зі сторін письмово заявлено не було. Позивач свої зобов`язання виконав, постачав відповідачу теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до договору. Відповідач своєчасно не вносила плату за поставлену теплову енергію в повному обсязі, в результаті чого, утворилася заборгованість, яка становить 28757 грн.. Крім цього відповідачем не було здійснено оплати за послуги за абонентське обслуговування, які є складовою частиною ціни публічного типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії та публічного типового індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води, а отже відповідно істотною умовою такого договору, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 110,11 грн.. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути інфляційні втрати в розмірі 13138,60 грн. та три проценти річних в розмірі 3465,92 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за отриману теплову енергію в розмірі 28757 грн., за абонентське обслуговування в розмірі 110,11 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 13138,60 грн., три відсотки річних у розмірі 3465,92 грн. та судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 20 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 147-148). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. В судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить справу розглядати без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталася. На підставі викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд на підставі статті 280 ЦПК України вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Судом встановлено, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Відтак, з 1 травня 2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». Відповідно до копій договору купівлі-продажу від 30.12.2013 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2013, [PERSON] є власником нежилого приміщення № [NUMBER] , загальною площею 76,90 кв.м, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 12-14). Рішенням Київської міської ради від 13 листопада 2014 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. 17.01.2019 між КП «Київтеплоенерго» та відповідачем укладено договір № 530187-06 на постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати теплову енергію відповідачу, а відповідач зобов`язалася отримувати теплову енергію та оплачувати її вартість відповідно до умов, викладених у цьому договорі. Цей договір набуває чинності з 01.05.2018 та діє до 15.04.2019 року (п. 8.1 договору). Договір вважається пролонгованим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 8.4 договору). Відповідно до п. 2.2.1 договору позивач зобов`язався постачати відповідачу теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до Договору. Відповідно до п. 2 додатку № 4 до договору абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує «Теплопостачальній організації» вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії. Відповідно до п. 3 додатку № 4 до договору абонент щомісяця з 12 по 15 числа самостійно отримує у ЦОК (центр обслуговування клієнтів) за адресою: [ADDRESS] розрахункові документи. Згідно з п. 2.3.1., п. 2.3.2. договору відповідач зобов`язується своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 4 до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві) абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України). У цій справі між сторонами склалися договірні відносини, за якими у нежитлове приміщення відповідача надавалися комунальні послуги, які останній був зобов`язаний оплачувати відповідно до умов договору та вимог закону, оскільки фактично користувався ними від загальнобудинкової системи теплової мережі. Згідно з пунктами 3, 4 додатку № 1 Договору 530187-06 від 17.01.2019, зменшення заявленого споживання теплової енергії за ініціативою абонента оформлюється як додаток до договору за 15 днів до початку розрахункового періоду. Дата зняття абонентом показників приладу обліку 25 число звітного місяця, надання звіту в Центр обслуговування клієнтів за адресою: [ADDRESS] , не пізніше 28 числа звітного місяця. При відсутності звіту у встановлений термін розрахунок виконується згідно договірних навантажень. Додатком № 3 до договору № 530187-06 від 17.01.2019 передбачені тарифи на опалення у розмірі 1511,40 грн/Гкал без урахування ПДВ (а.с. 9). Також позивачем додано до позовної заяви облікові картки та довідки про нарахування за теплову енергію, за період з січня 2019 року по листопад 2021 року в яких зазначено кількість використаних відповідачем Гкал та їх вартість (а.с. 31-51, 90-110); акти приймання-передавання товарної продукції за період з січня 2019 року по грудень 2021 року (а.с. 54-73); відомостей спожитої теплової енергії (а.с. 74-88) та Акт звіряння взаєморозрахунків за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення (ВКО ЦО) за період з березня 2020 року по січень 2024 року (а.с. 22). До позовної заяви позивачем також додано копії: акту № 2-7494 прийняття теплового вузла обліку від 10.11.2015 (а.с. 111); актів про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи від 10.05.2018 № 1/05-5, від 21.10.2019 № 2/2-1/12-884, від 06.05.2020 № 2/2-1/05-1419 (а.с. 112-114); корінців нарядів для проведення включення абонента за особовим рахунком № [NUMBER] у зв`язку із початком опалювального сезону, а також відключення абонента у зв`язку із закінченням опалювального сезону (а.с. 116-122). Додатком № 4 встановлений порядок розрахунку за теплову енергію, а саме пунктом 3 передбачено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в Центрі обслуговування клієнтів облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період; акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в ЦОК), акт виконаних робіт. Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Пунктом 30 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ 21 серпня 2019 № 830 передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно зі статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися. Відповідач за умовами укладеного нею договору є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надавались позивачем, однак оплат спожитих комунальних послуг не здійснювала, а тому у неї виникли невиконані боргові зобов`язання перед КП «Київтеплоенерго». Як свідчать матеріали справи, будинок [ADDRESS] підключений до мереж централізованого опалення, відтак комунальні послуги надавалися до приміщення відповідача і споживалися нею, а від наданих виконавцем послуг у встановленому законом порядку відповідач не відмовлялася. Згідно з розрахунками заборгованості, актом звіряння розрахунків за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення, доданими позивачем до позовної заяви, у відповідача станом на 31 січня 2024 року існує заборгованість по оплаті послуг за постачання теплової енергії за період з 01.01.2019 по 31.12 2021 в розмірі 28757 грн. та за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення за період з 01.04.2020 по 31.10.2021 в розмірі 110,11 грн. (а.с. 17-18, 21). Наведені розрахунки стороною відповідача в ході розгляду справи спростовано не було, як і не надано доказів належної сплати за надані послуги. Враховуючи, що відповідач вимоги позивача в цій частині не спростувала належними та допустимими доказами, свого контрорахунку суду не надала, суд вважає, що наведений позивачем розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію та за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення є правильними, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по оплаті послуг за постачання теплової енергії в розмірі 28757 грн. та за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення в розмірі 110,11 грн.. За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Цивільно-процесуальний кодекс України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Разом з тим, суд не погоджується з наданим стороною позивача розрахунком 3 відсотків річних та інфляційних збитків, з наступних підстав. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) на всій території України з 12 березня 2020 року було введено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" №530-ІХ від 17 березня 2020 року були внесені зміни до ряду нормативно-правових актів. Проте, в пп.4 п.3 Перехідних положень до цього закону вказано, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Також, 24 лютого 2022 року з 5-30 в Україні відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, введено воєнний стан, який діє на даний час. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022 до 29.12.2023. Таким чином, слід відмовити у нарахуванні позивачем 3% річних та інфляційних втрат за період з 12 березня 2020 року по 01 січня 2024 року, стягнувши з відповідачів за несвоєчасне внесення плати за надані послуги за період з 01 січня 2019 року по 11 березня 2020 року та з 01 січня 2024 року по 31 січня 2024 року 3% річних в сумі 467,85 грн., та інфляційні втрати в сумі 557,47 грн.. Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах докази, враховуючи норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, сягнувши з відповідачів на користь позивача основну суму боргу за надані послуги за теплову енергію в сумі 28757 грн., за послуги з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання централізованого опалення в розмірі 110,11 грн., 3% річних в сумі 467,85 грн., інфляційних втрат в сумі 557,47 грн., а всього стягнути 29892,43 грн.. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 25734 від 13.11.2024 року про сплату судового збору у розмірі 3028 грн. (а.с. 4). Враховуючи те, що задоволено 65,74 % позовних вимог, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1990 грн 61 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (3028 грн х 65,74 % / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial