Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

27.12.2023 року через систему «Електронний суд» до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна про скасування державної реєстрації права власності, в якій позивач, з урахуванням зміненої редакції позовної заяви, якою змінено предмет позову від 04.06.2024 року, просить суд: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , від 14.01.2022 року, укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., та зареєстрований у реєстрі за №49; - визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,4 кв.м, здійснену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Фаст Лілією Дмитрівною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2556843912020, номер відомостей про речове право: 46168408); - визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62856833 від 14.01.2022 року, приватний нотаріус Фаст Лілія Дмитрівна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,4 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2556843912020, номер відомостей про речове право: 46168408). І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач, з урахуванням зміненої редакції позовної заяви, зазначила, що оспорюваним договором порушуються її права та законні інтереси як єдиного власника квартири [ADDRESS] . За змістом статей 229 та 638 ЦК України, при укладанні оспорюваного договору дарування квартири мала місце помилка щодо предмету договору, а саме щодо його невід`ємної характеристики - унікальної адреси місцезнаходження нерухомого майна. За твердженнями позивача, її права та законні інтереси як єдиного власника квартири [ADDRESS] , порушені у рівній мірі як оспорюваним правочином, так і оскаржуваною державною реєстрацією. Тому скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , без визнання недійсним договору дарування цієї квартири не у повній мірі відновить її порушені права. Як пояснила позивач, позовні вимоги пов`язані між собою підставами виникнення, оскільки укладений договір є підставою для державної реєстрації у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом, з урахуванням його зміненої редакції, про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 14.03.2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в її первісній редакції. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що задоволенню не підлягають. За твердженнями відповідача, члени її сім`ї отримали житлову квартиру [ADDRESS] у користування ще у 1949 році, а у 1993 році, тобто до виникнення права власності на належну позивачу квартиру (27.11.1998 року) право власності членів сім`ї відповідача було належним чином оформлене та зареєстроване у встановленому законом порядку. Таким чином, вказана квартира з 1993 року є об`єктом права власності. Право власності відповідача на спірну квартиру виникло на підставі договору дарування квартири від 14.01.2022 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., та проведено державну реєстрацію права власності на квартиру. Відповідач пояснила, що вона не вчинила жодних дій або не допустила бездіяльності, які б могли порушити права позивача. За твердженнями відповідача, позивач не оспорює право власності відповідача на подаровану їй квартиру, не стверджує про недійсність договору дарування. Отже, право власності відповідача на цю квартиру підлягало безумовній державній реєстрації, що і було здійснено приватним нотаріусом. Відповідач вважає і безпідставними твердження позивача про те, що належна відповідачу квартиру начебто протиправно зареєстрована приватним нотаріусом із зазначенням помилкової адреси. Вказані у позовній заяві розпорядження міського голови про присвоєння адрес не є нормативно-правовими документами, до відома відповідача та приватного нотаріуса ніколи не доводились. Якихось дій з метою зміни нумерації будинків органами влади ніколи не проводилось. Відповідач вважає, що позивач для захисту своїх прав обрала неналежний спосіб захисту, оскільки хоче скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на об`єкт нерухомості, яке виникло на підставі дійсного та чинного договору. Це є самостійною підставою для відмови у позові. 01.08.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позов в його первісній редакції, з урахуванням зміни предмета позову, яка, відповідно до ухвали суду від 01.08.2024 року із занесенням до протоколу судового засідання, врахована судом як письмові пояснення по суті спору. За твердженнями представника позивача, факт державної реєстрації квартири відповідача за помилковою адресою не спростований ні представником відповідача, ні третьою особою - приватним нотаріусом. 17.02.2025 року в системі «Електронний суд» представник позивача подала до суду додаткові пояснення, в яких вказала, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири у 1998 році позивач дотрималась вимог чинного законодавства, яке діяло на момент укладення правочину. Тому твердження представника відповідача щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири, укладеного позивачем на товарній біржі у 1998 році, не відповідають вимогам чинного законодавства України та не суперечать сталій судовій практиці. Сторони в оспорюваному договорі дарування зазначили неправильну адресу подарованої квартири, тому позивач вважає хибним висновок, що вони досягли всіх істотних умов договору, зокрема, про предмет договору, як того вимагають положення ст. ст. 638, 718 ЦК України. До того ж, на думку позивача, фактично дарувальник подарував квартиру, на яку на момент укладання договору дарування не мав права власності. Також позивач вважає безпідставними твердження представника відповідача про те, що спірні правовідносини регулюються пунктами 9, 10 та 52 Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єкта нерухомості майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 року за №690. Оскільки дія цього Порядку не поширюється на правовідносини, що є предметом спору по цій справі, бо у спірному випадку коригування адрес будинків вже відбулась на підставі розпоряджень Дніпропетровського міського голови - одному будинку присвоєно №2, а іншому - №2А. Тобто спір про номери будинків відсутній, дублювання адрес усунуто у 2007 році. Крім того, пункти 10 та 52 постанови, на які посилається представник відповідача, виключені на підставі постанови Кабінету Міністрів України №785 від 05.07.2024 року. 07.04.2025 року в системі «Електронний суд» представник позивача знову подала до суду додаткові пояснення, в яких, зокрема, вказала, що позивачем не ставиться питання про помилку щодо правової природи оскаржуваного договору дарування, а зазначається про неправильно вказану адресу квартири, зазначену в оскаржуваному договорі. Адреса квартири є істотною умовою договору дарування, індивідуальною ознакою квартири - предмета договору, яка дозволяє ідентифікувати її та відрізнити від інших подібних об`єктів. Позивачу достовірно невідомо чи помилково, чи умисно в оскаржуваному договорі дарування зазначена адреса квартири, яка належить не дарувальнику, а позивачу. Позивач вважає доведеним факт того, що адреса: [ADDRESS] , належить квартирі позивача, а не квартирі відповідача. Цей факт має істотне значення, оскільки порушуються права та інтереси позивача як власника належного їй майна. Інших заяв та письмових пояснень по суті справи на адресу суду не надходило. Під час судового розгляду справи представник позивача у повному обсязі підтримала позовні вимоги, з урахуванням їх зміненої редакції, та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. При цьому представник позивача наголосила на тому, що позивач є власником спірної квартири та 24.12.1998 року було зареєстроване її право власності на неї, відомості про що внесені до державного реєстру. Позивачу стало відомо про те, що на квартиру зареєстроване право власності за відповідачем - [PERSON] на підставі договору дарування. Відомості до державного реєстру внесені по обом квартирам з різними площами, а саме: квартира, що зареєстрована за позивачем - [PERSON] - 56,9 кв.м, а за відповідачем - [PERSON] - 46,4 кв.м. Так, позивач стверджує, що адреса її квартири значиться по [ADDRESS] , з 2001 року, а квартира відповідача - по [ADDRESS] , з 2007 року. На думку позивача, має місце істотна помилка, бо договір дарування був укладений у 2022 році, тобто минуло вже більше 10-12 років після зміни адреси квартири. Приватний нотаріус відмовила позивачу у скасуванні державної реєстрації права власності за спірною адресою та у позивача є перешкоди у користуванні квартирою. Виходить, що у квартири є два власника, та позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання за спірною адресою, у зв`язку з тим, що у державному реєстрі зареєстровано два власника. Водночас зміни до реєстру можливо внести тільки за заявою самої відповідачки, бо позивач не оспорює її право власності на квартиру, а спір між сторонам виник лише щодо правильності реєстрації права власності на квартиру за правильною адресою. Тому позивач і звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування через помилку щодо предмета договору. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що під час укладення оспорюваного договору дарування спірної квартири була відсутня помилка щодо місця розташування квартири. Крім того, діє презумпція правомірності правочину. Помилка під час укладення договору повинна стосуватися волі сторони правочину, проте воля сторін договору дарування, в тому числі дарувальника - дідуся відповідача, - відповідала його внутрішній волі, волевиявлення сторін було вільним. Дідусь бажав подарувати квартиру своїй онуці, а адреса квартири відповідала правовстановлюючим документам, площа квартир є різною. Позивач не довела наявності помилки, яка має істотне значення. Відповідач не порушила права позивача внаслідок укладення договору дарування. На думку представника відповідача, позивач обрала неналежний спосіб захисту, бо спір через дублювання адрес врегульовується на підставі ч. 1 ст. 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Спір щодо дублювання адрес вирішується шляхом коригування адрес, відповідно до Порядку Кабінету Міністрів України. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2023 року, цивільну справу №203/7740/23, провадження №2/0203/2041/2023, було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М., яка передана судді канцелярією суду - 28.12.2023 року. 01.01.2024 року на виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом було направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання осіб, у відповідь на який 25.01.2024 року надійшла інформація з Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо місця проживання відповідача - [PERSON] , яка значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , з 19.05.2003 року по теперішній час. Ухвалою суду від 05.02.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання, у задоволенні клопотання про витребування доказів - відмовлено, зобов`язано позивача надати суду для огляду у судовому засіданні оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви. Ухвалою суду від 01.08.2024 року із занесенням до протоколу судового засідання було відмовлено у прийнятті відповіді на відзив як заяви по суті справи, з огляду на пропуск строку її подання, та врахована позиція сторони позивача, викладена у відповіді на відзив, як письмові пояснення по суті спору. Ухвалою суду від 01.08.2024 року було залишено без руху змінену редакцію позовної заяви, якою змінений предмет позову в цивільній справі, та встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків зміненої редакції позовної заяви, якою змінений предмет позову, з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, визначені недоліки зміненої редакції позовної заяви, якою змінений предмет позову, постановлено позивачу усунути шляхом надання суду: доказів направлення копії заяви про зміну предмета позову та доданих до неї документів на адресу третьої особи. Ухвалою суду від 01.08.2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача, заявленого в усній формі, про визнання обов`язковою явки відповідача у судове засідання в цивільній справі. 05.08.2024 року представник позивача усунула недоліки зміненої редакції позовної заяви та надала суду докази направлення копії заяви на адресу інших учасників справи, а саме: копії накладної, фіскального чеку та опису вкладення у цінний лист АТ «Укрпошта» на адресу приватного нотаріуса ДМНО Фаст Л.Д. Ухвалою суду від 08.08.2024 року було прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви, з урахування усунення представником позивача недоліків позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 04.11.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 07.04.2025 року з`явились представник позивача, яка брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та представник відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явилась, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши думки представників сторін, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності третьої особи на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Під час судового розгляду справи по суті суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухав заключні слова представників сторін під час судових дебатів, та 07.04.2025 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач - [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; опис об`єкта: загальна площа: 56,9 кв.м, житлова площа: 35 кв.м, опис: квартира в житловому будинку літ. А-5, що складається з: 1-коридор, 2-житлова, 3-житлова, 4-кладова, 5-кладова, 6-кухня, 7-туалет, 8-кладова, 9-коридор, 10-ванна. Право власності на квартиру було зареєстроване за позивачем 18.10.2023 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 519, виданий 27.11.1998 року, видавник: Товарна біржа «Нове століття», м. Дніпропетровськ; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69882494 від 24.10.2023 року, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2818191412020. Це підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копіями договору купівлі-продажу квартири від 27.11.1998 року, технічного паспорту. Відповідач - [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; опис об`єкта: загальна площа: 46,4 кв.м, житлова площа: 26 кв.м, опис: в житловому будинку літ. А-2, квартира №16 , яка складається з: 1-коридор, 2-ванна кімната, 3-вбиральня, 4-кухня, 5-вбудована шафа, 6,7-житлові кімнати, І-балкон. Право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем 14.01.2022 року на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 49, виданий 14.01.2022, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62856833 від 14.01.2022 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2556843912020. Це підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копіями оспорюваного договору дарування квартири від 14.01.2022 року, технічного паспорту на квартиру 1993 року, ордеру, договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Відповідно до розпорядження міського голови Дніпропетровської міської ради від 05.11.2001 року №1105-р «Про присвоєння адреси житловим будинкам Обласного житлово-комунального підприємства «Південне» по [ADDRESS], присвоєно житловим будинкам Обласного житлово-комунального підприємства «Південне» такі адреси: житловому будинку, поз. 1 - [ADDRESS], житловому будинку, поз. 2 (колишня адреса - [ADDRESS] ) - [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження міського голови Дніпропетровської міської ради від 29.11.2007 року №1338-р «Про присвоєння адреси житловому будинку по [ADDRESS] », присвоєно житловому будинку по [ADDRESS] адресу - [ADDRESS] (колишня адреса - [ADDRESS] ). Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 15.12.2023 року №9/25-488, складений у відповідь на запит позивача від 11.12.2023 року стосовно актуальної адресації будинку №2 , №2А , [ADDRESS] , за наявними даними інформаційної бази містобудівного кадастру та адресного плану міста житловим будинкам по [ADDRESS] офіційно були присвоєні такі адреси: [ADDRESS] , - розпорядженням міського голови від 05.11.2001 року №1105-р; [ADDRESS] , - розпорядженням міського голови від 29.11.2007 року №1338-р. Листом від 22.12.2023 року третя особа відмовила позивачу: у надання копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62856833 від 14.01.2022; у скасуванні державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2556843912020, номер відомостей про речове право: 46168408; у скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62856833 від 14.01.2022 року. За змістом листа приватний нотаріус, зокрема, повідомила позивача про те, що державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2556843912020, номер відомостей про речове право: 46168408, було здійснено на підставі поданих документів без допущення будь-яких технічних помилок. До реєстру внесені два записи про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 28181914122020, та реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 2556843912020, за двома власниками [PERSON] та [PERSON] . У кожного власника різні реєстраційні номери об`єкта нерухомого майна та вказані різні літ. А-5 та А-2. Відповідно до листів Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 06.12.2023 року №Т-28/0-1/09-23 та ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 07.12.2023 року №Т-827/6/1201-23/1201.4.5/22959-23, позивачу було повідомлено про те, що зокрема, для реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , необхідно скорегувати інформацію, що міститься в Державному реєстрі речових прав стосовно володільців майна за вказаною адресою. Підставою відмови у реєстрації місця проживання [PERSON] державним реєстратором, є об`єктивна неможливість встановлення власника майна, у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості щодо іншого власника майна за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до змісту оспорюваного договору дарування квартири від 14.01.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., зареєстрованого в реєстрі за №49, [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) уклали договір про таке: дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваній, а обдаровувана приймає від дарувальника належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (нерухоме майно) (п.1 договору). Документами, що підтверджують право власності дарувальника на відчужувану квартиру є: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 14.01.2022 року за реєстрованим №45, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 14.01.2022 року, за реєстровим №46, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., та зареєстровано 14.01.2022 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 46164805, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2556843912020 (п.2 договору). Опис об`єкта: в житловому будинку літ. А-2, квартира №16 , яка складається з: 1-коридор, 2-ванна кімната, 3-вбиральня, 4-кухня, 5-вбудована шафа, 6,7-житлові кімнати, І-балкон, загальною площею: 46,4 кв.м, житловою площею: 26 кв.м (п.2 договору). На момент підписання сторонами договору обдаровувана прийняла від дарувальника дар, а саме: квартиру. Сторонами визначено, що під передачею слід вважати символічну передачу, а саме: прийняття обдаровуваною від дарувальника технічного паспорту та ключів від квартири свідчить про те, що передача нерухомого майна відбулась. Дарувальник передав обдаровуваній ключі та технічний паспорт, а обдаровувана прийняла їх від дарувальника (п.13 договору). Спірні правовідносини між учасниками справи виникли з приводу визнання недійсним договору дарування квартири від 14.01.2022 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., та зареєстрованого у реєстрі за №49; визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,4 кв.м, здійснену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Фаст Лілією Дмитрівною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2556843912020, номер відомостей про речове право: 46168408); визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 62856833 від 14.01.2022 року, приватний нотаріус Фаст Лілія Дмитрівна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,4 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2556843912020, номер відомостей про речове право: 46168408). ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК), способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків . Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним . Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналіз викладених вище норм ЦК України вказує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, наявність підстав, визначених законом, для оспорення правочину, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Так, Верховний Суд у постанові від 23.06.2021 у справі №537/3100/17 (провадження №61-343св19) вказав, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Своєю чергою, Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. Згідно з частиною 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до вимог частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до положень частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України). Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, постанова ВС від 24 січня 2023 року у справі №731/43/21). При цьому пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), постанова ВС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17). Відповідно до положень статті 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» 17 лютого 2011 року №3038-VI, адресою об`єкта нерухомого майна (далі - адреса) є унікальна структурована сукупність реквізитів, що використовуються для ідентифікації об`єкта та визначення місця його розташування на місцевості. Порядок присвоєння адрес об`єктів нерухомого майна затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок не може передбачати обов`язок фізичних та юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень державних органів, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи . Рішення про присвоєння, зміну, коригування адреси об`єкта нерухомого майна, про відмову у присвоєнні, скасування адреси об`єкта нерухомого майна приймається відповідно до положень Закону України «Про адміністративну процедуру». Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Орган з присвоєння адреси протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення, визначеного частиною шостою статті 36 та частиною сьомою статті 37 цього Закону: 1) приймає рішення про коригування адреси, що повинно містити відомості про раніше присвоєну адресу та ідентифікатор об`єкта будівництва; 2) оприлюднює рішення про коригування адреси на своєму офіційному веб-сайті (у разі наявності); 3) вносить інформацію про коригування адреси (у тому числі копію рішення про коригування адреси) до Реєстру будівельної діяльності. Адреса вважається зміненою, присвоєною, скасованою з дня внесення до Реєстру будівельної діяльності інформації про її коригування. Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX, особа має право в порядку, встановленому цим Законом, подати до адміністративного органу заяву з вимогою прийняти адміністративний акт з метою забезпечення реалізації її права, свободи або законного інтересу, виконання нею визначеного законом обов`язку, якщо вважає, що розгляд і виконання такої вимоги належить до компетенції адміністративного органу. Заяву може бути подано однією особою (індивідуальна заява) або групою осіб (колективна заява). Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про адміністративну процедуру», якщо задоволення заяви не потребує додаткових документів та відомостей, залучення учасників адміністративного провадження чи осіб, які сприяють розгляду справи, проведення експертизи чи вчинення інших підготовчих дій, справа повинна бути вирішена невідкладно, крім випадку, якщо невідкладне вирішення справи впливає на об`єктивність і законність рішення або потребує невиправданих витрат часу та інших ресурсів. Відповідно до положень статті 61 Закону України «Про адміністративну процедуру», справа розглядається у письмовому адміністративному провадженні, якщо вона не може бути вирішена невідкладно і при цьому заслуховування учасників адміністративного провадження не проводиться. Відповідно до частини 1 статті 62 Закону України «Про адміністративну процедуру», у випадках та порядку, визначених законом, адміністративне провадження повністю або частково здійснюється адміністративним органом в автоматичному режимі (за допомогою програмних засобів, без втручання людини). Відповідно до частини 1 статті 69 Закону України «Про адміністративну процедуру», за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини 1, частин 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз викладеного вище вказує, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі вимог ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, як такого, що вчинений внаслідок помилки, як і не довела наявності правових підстав для визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності відповідача на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,4 кв.м, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62856833 від 14.01.2022 року, відповідно, та такі правові підстави на момент судового розгляду справи у суду відсутні. У ході судового розгляду справи не знайшло свого підтвердження те, що оспорюваний договір укладений з порушення відповідачем принципів добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин. Крім того, позивач не довела того, що на момент вчинення оспорюваного правочину його сторони помилялись щодо предмета договору, правильної адреси місцезнаходження відчужуваної квартири. Так, судом було встановлено, що сторони є власниками квартир, адреси яких збігаються. Проте об`єкти нерухомого майна, власниками яких вони є, мають свої технічні характеристики та різняться площами, тобто є двома окремими самостійними об`єктами нерухомості, а позивач та відповідач є їх законними власниками, відповідно. Водночас сторона позивача не довела того, що вчиненням оспорюваного правочину саме відповідачем було порушено її суб`єктивне цивільне право або інтерес як власника квартири [ADDRESS] , загальною площею 56,9 кв.м, в тому числі щодо правильності зазначення адреси місцезнаходження квартири. Тим більше, що обидві квартири зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі дійсних правовстановлюючих документів. Натомість розпорядженнями Дніпропетровського міського голови від 05.11.2001 року №1105-р та від 29.11.2007 року №1338-р було присвоєно адресу житловому будинку, поз. [ADDRESS] ) - [ADDRESS] , та житловому будинку по [ADDRESS] адресу - [ADDRESS] (колишня адреса - [ADDRESS] ). Позивач, посилаючись на те, що саме відповідач має іншу адресу: [ADDRESS] , не надає суду відповідних доказів на підтвердження цього, враховуючи різну площу квартир, а також доказів того, що на момент вчинення оспорюваного правочину його сторони помилялись щодо правильності адреси місцезнаходження квартири [ADDRESS] . При цьому розпорядження міського голови містять посилання на поз. 1 та на поз. [ADDRESS] (колишня адреса - [ADDRESS] ) - [ADDRESS] , та житловому будинку по [ADDRESS] адресу - [ADDRESS] (колишня адреса - [ADDRESS] ), з чого не видно якому з житлових будинків щодо спірних квартир присвоєно ту чи іншу адресу. Це, своєю чергою, жодним чином не свідчить про вчинення оспорюваного правочину внаслідок помилки, а відповідно, і про протиправність державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем. Проте сторони не позбавлені права врегулювати спірне питання щодо зміни, коригування адрес місцезнаходження їх квартир в порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Законом України «Про адміністративну процедуру». З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, та з огляду на положення статті 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на позивача та їй не відшкодовуються.

Outcome: dismissed