Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

Адвокат Колесніков І.Л., який діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду через підсистему Електронний суд із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 25000 доларів США заборгованості за договором позики (розпискою) від 01.07.2021 року та судові витрати по справі. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що 01.07.2021\~року відповідач отримав від позивача у борг 25000 доларів США, про що власноруч написав відповідну розписку, зобов`язавшись повернути зазначені грошові кошти у строк до 31.12.2023 року у повному обсязі без відсотків. Разом з тим, у зазначений строк відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання щодо повернення вказаних грошових коштів, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] до підготовчого судового засідання не з`явився, але від його представника [PERSON] до суду через підсистему Електронний суд надійшло клопотання, в якому він просить справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача, у разі прийняття рішення - вирішити питання про повернення позивачу з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 3955 грн 18 к. Відповідач [PERSON] до підготовчого судового засідання не з`явився, але направив до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій підтвердив наявність у нього боргу перед [PERSON] у розмірі 25000 доларів США станом на дату підписання цієї заяви за договором позики (розпискою) від 01.07.2021 року, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, про наслідки визнання позовних вимог йому відомо. Приймаючи до уваги клопотання представника позивача та заяву відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В підготовчому судовому засіданні встановлено, що 01.07.2021 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 25000 доларів США, які зобов`язався повернути у повному обсязі без відсотків до 31.12.2023 року, що підтверджується копією розписки, власноручно написаної [PERSON] 01.07.2021 року, оригінал якої знаходиться у позивача (а.с. 8) Відповідно до\~ст.\~1046\~ЦК України\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується повернути\~позикодавцеві таку\~ж суму\~грошових коштів\~(суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України). Вказане узгоджується з постановою Верховного Суду від 02.08.2023 року по справі № 766/150/21 (провадження № 61-74св22). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом\~ст.\~ст.\~610,\~612,\~629\~ЦК України\~порушенням зобов`язання\~є його\~невиконання або\~виконання з\~порушенням умов,\~визначених змістом\~зобов`язання (неналежне\~виконання). Боржник вважається\~таким,\~що прострочив,\~якщо він\~не приступив\~до виконання\~зобов`язання або\~не виконав\~його у\~строк,\~встановлений договором\~або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. В порушення вказаних вимог відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання, гроші не повернув, тобто не виконав його у обумовлений сторонами строк, а тому повинен повернути позивачу борг в іноземній валюті у повному обсязі. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 25000 доларів США, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved