Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Машошина А.О., звернулась до суду з позовом до Кам`янської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.1956 року, виданого Карнаухівською селищною радою, згідно рішення виконкому № 20 від 29.11.1956 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в [ADDRESS] знаходиться домоволодіння/житловий будинок, який складається з трьох частин, 2/3 з яких належать Позивачу, 1/3 [PERSON] 1904 р.н.: - 1/3 належить Позивачу на підставі договору дарування від 21.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Огневою Н.О., реєстровий номер 2095; - 1/3 належить також Позивачу на підставі договору дарування від 29.01.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Бузоверою С.А., реєстровий номер 175. [PERSON] належало\~при житті\~1/3\~частина вищезазначеного\~житлового будинку\~на підставі\~свідоцтва про\~право власності\~від 21.12.1956\~року,\~виданого Карнаухівською\~селищною радою,\~згідно ріщення\~виконкому №\~20\~від 29.11.1956 року. Відповідно до інформації, наданої Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Кам`янське Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), [PERSON] , [INFO] - помер [INFO] , про що було зареєстровано запис про його смерть Карнаухівською селищною радою м. Дніпродзержинська 06.09.1980 року. Після смерті [PERSON] будь-які особи у спадщину не вступали, та майном [PERSON] не цікавилися. З жовтня 2008 року, позивачка [PERSON] добросовісно та відкрито почала користуватися частиною об`єкту нерухомості, що належала [PERSON] . Частина будинку, яка належала при житті [PERSON] була в аварійному стані, навіть в стані руйнації, оскільки, як їм стало відомо, власник цього нерухомого майна [PERSON] , [INFO] , помер ще [INFO] . За довгі роки безхазяйності частина будинку [PERSON] стала руйнуватися та приходити до аварійного стану. За час володіння частиною будинку, що належала [PERSON] позивачка провела електрику, відновила несучу стіну, без якої будинок би зруйнувався, відновила частину паркану, зберігає в ньому свої господарські речі та використовує цю частину дому для і господарських потреб. На земельній ділянці біля частини дому, що належала [PERSON] використовує як город, висаджує різні рослини. Якщо б вона не дбала про частину будинку [PERSON] 5-1, як про свою власну, його частина будинку взагалі б зруйнувалася за всі ці роки безхазяйності. Таким чином, вона 16 років і 3 місяці відкрито, добросовісно та безперервно володіє 1/3 частиною будинку [ADDRESS] . На сьогоднішній день, вона має намір повністю капітально перебудувати частину будинку, що належала [PERSON] , покрити цей будинок сучасною покрівлею. Відкритість її володіння нерухомим майном, права власності на яке вона просить визнати, полягає в тому, що вона ніколи не приховувала факт володіння цим майном, всім сусідам весь час про цей факт було відомо. Добросовісність її володіння полягає в тому, що їй було відомо про факт безхазяйності речі довгих 22 роки (на момент її заволодіння цим майном), вона була впевнена, що на майно, яким вона заволоділа не претендували інші особи. Безперервність її володіння вказаним об`єктом нерухомості полягає в тому, що з 2008 року вона заволоділа майном, що належало, як їй нещодавно стало відомо [PERSON] , дбала про нього, приводила у порядок і за всі ці роки не допустила його повному руйнуванню і вже на протязі 16 років безперервно їм користується. Вона лише нещодавно, у 2023 році дізналася, хто був власником майна із розповіді особи, що особисто знала деяких членів сім`ї [PERSON] .. Вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на об`єкт нерухомого майна, 1/3 частини житлового будинку, що належала [PERSON] за набувальною давністю. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 391520078 від 19.08.2024 р.: будь-які відомості у вказаному Витягу відсутні, що свідчить про те, що будь-які правочини щодо переходу права власності від [PERSON] до інших осіб не здійснювалися, а отже саме померлий у 1980 році [PERSON] залишається власником 1/3 частини вищевказаного будинку. Таким чином, враховуючи, що нерухоме майно, право власності на яке Позивач просить суд визнати, є об`єктом набувальної давності, нерухомим майном Позивач володіє добросовісно, відкрито та безперервно на протязі 16 років і 3 місяців, відсутні будь-які особи, які претендують на це майно, відсутній титул (підстава) у Позивача для володіння майном, вважає, що є всі законні підстави для визнання за Позивачем права власності па 1/3 частини будинку [ADDRESS] . Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву щодо розгляду справи за його відсутності. Просив прийняти рішення згідно з нормами чинного законодавства України. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] які кожний окремо підтвердили факт того, що позивач по справі [PERSON] постійно проживала та користувалась житловим будинком [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що згідно до договору дарування частини домоволодіння серії [NUMBER] від 29.01.2002, [PERSON] отримала від [PERSON] у дар 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на вказаний об`єкт було зареєстровано в Дніпродзержинському БТІ за реєстровим №1152 від 29.01.2002р. на підставі договору дарування від 29.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Бузоверя С.А. №175. Згідно до договору дарування частини домоволодіння серії [NUMBER] від 21.05.2002, [PERSON] отримала від [PERSON] у дар 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на вказаний об`єкт було зареєстровано в Дніпродзержинському БТІ за реєстровим №1152 від 23.05.2002р. на підставі договору дарування від 21.05.2002, посвідченого приватним нотаріусом Огнєвою Н.О. №2095. 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] право власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.1956 року, виданого Карнаухівською селищною радою, згідно рішення виконкому №20 від 29.11.1956 р.. Відповідно до інформації, наданої Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Кам`янське Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), [PERSON] , [INFO] - помер [INFO] , про що було зареєстровано запис про його смерть Карнаухівською селищною радою м. Дніпродзержинська 06.09.1980 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 391520078 від 19.08.2024 р.: будь-які відомості у вказаному Витягу відсутні, що свідчить про те, що будь-які правочини щодо переходу права власності від [PERSON] до інших осіб не здійснювалися, а отже саме померлий у 1980 році [PERSON] залишається власником 1/3 частини вищевказаного будинку. Згідно відповіді Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області №409/01-16 від 12.02.2025 року згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №80071528 від 12.02.2025 року спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] , не заводилась. У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач із 2008 року відкрито, безперервно володіє спірним домоволодінням, поводячись із ним як власник. Таким чином у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач правомірно, добросовісно заволоділа спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачкою зазначеним домоволодінням, власник частки якого відсутній. Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правозаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні, спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. У відповідності до ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майна є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У відповідності до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Судом встановлено, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , не можливо ані поділити, ані виділити частку у спільному майні одному із співвласників, ані встановити порядок користування між співвласниками, оскільки частка [PERSON] , не може бути виділена в натурі. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном понад десяти років, у позивача виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право тощо. За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволоділа 1/3 частки нерухомого майна, продовжує відкрито, безперервно володіти часткою домоволодінням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , поводячись як власник, починаючи з 2008 року, тобто більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Згідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі викладеного та

Outcome: approved