Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви У лютому 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Березівської міської ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Березівського районного суду Одеської області від 04 вересня 2013 року у справі № 494/1037/13-ц його позов до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими прибудовами за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] визнано власником вказаного житлового будинку. Позивач зазначає, що наразі у нього виникла необхідність у продажі вказаного житлового будинку. Проте, здійснити продаж він не може, оскільки за вказаною адресою значиться також і земельна ділянка з кадастровим номером 5121210100:02:001:0006, площею 0,0750 га та оформлена на [PERSON] (колишню власницю житлового будинку). Посилається на те, що на момент звернення до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок, йому не було відомо про те, що земельна ділянка під вказаним будинком оформлена за [PERSON] на його звернення до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області йому дали відповідь, що станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 263462 за № 01.05.517.00038 від 22 липня 2005 року, виданий на ім`я [PERSON] . Ураховуючи наведене, [PERSON] просить суд: - визнати за ним право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5121210100:02:001:0006, площею 0,0750 га, цільове призначення для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії суду Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 лютого 2025 року справа передана для розгляду судді Рябчун А. В. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року позовна заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання на 04 березня 2025 року. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 13 лютого 2025 року витребувано у Пересипської державної нотаріальної контори у м. Одеса інформацію про те, чи заводилася спадкова справа після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до довідкового листа від 04 березня 2025 року сторони по справі не з`явилися. 03 березня 2025 року від представника [PERSON] адвоката Ковтун К.В. надійшла заява про розгляд справи без її та позивача участі. Підготовче судове засідання просила закрити та призначити розгляд справи по суті. 28 лютого 2025 року від представника Березівської міської ради Одеської області Танасійчук О.І. надійшла заява про розгляд справи без участі представника міської ради та не заперечує проти задоволення заявлених вимог. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 04 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 19 березня 2025 року. 08 квітня 2025 року від представника [PERSON] адвоката Ковтун К.В. надійшла заява про розгляд справи без її та позивача участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Фактичні обставини справи Відповідно до свідоцтва про смерть від 01 серпня 2007 року серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла [INFO] . Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 04 вересня 2013 року у справі № 494/1037/13-ц позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими прибудовами за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] визнано власником вказаного житлового будинку. Згідно з витягу з Державногореєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 вересня 2014 року, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 263462 за № 01.05.517.00038 від 22 липня 2005 року, власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до листа Пересипської державної нотаріальної контори у м. Одеса від 18 лютого 2025 року № 394/01-16 спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилася. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-40гс19) звернуто увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. При цьому Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, що виходячи із принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 04 вересня 2013 року у справі № 494/1037/13-ц, яке є преюдиційним у даній справі, встановлено, що [PERSON] разом із членами своєї сім`ї почав мешкати у будинку за адресою: [ADDRESS] з лютого 2004 року. При цьому після набуття права власності на житловий будинок та господарські споруди за вказаною адресою [PERSON] був належним землекористувачем спірної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, до якого долучено, зокрема, схематичний план земельної ділянки. Отже, фактичне місцезнаходження житлового будинку та господарських споруд, належних позивачеві, на спірній земельній ділянці площею 0,0750 га підтверджується графічними та схематичними матеріалами технічної документації. Крім того, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , за якою зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку та видано державний акт на право власності, спадкова справа не заводилася. Частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на 11.08.2013 року) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною першою статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на 11.08.2013 року) уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудовних будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановивши фактичні обставини справи, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала попередньому власнику житлового будинку на праві власності, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, оскільки на цій земельній ділянці розташований житловий будинок позивача, інші будівлі та споруди, право власності на які набуті позивачем на підставі рішення Березівського районного суду Одеської області від 04 вересня 2013 року у справі № 494/1037/13-ц, яке є преюдиційним, а земельна ділянка, площею 0,075 га, призначена для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, тобто для обслуговування вказаних об`єктів нерухомості. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] до Березівської міської ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку підлягають задоволенню. При цьому суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19): «Доводи касаційної скарги про те, що визнанню за позивачем права власності на земельну ділянку обов`язково має передувати рішення суду про припинення права власності відповідача на земельну ділянку є необґрунтованими, оскільки право [PERSON] на земельну ділянку припинено відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок». Отже, самостійної вимоги про припинення права власності попереднього власника на земельну ділянку заявляти не потрібно. Щодо судового збору Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із частиною 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. При поданні позовної заяви та під час розгляду справи позивач та його представник не ставили вимог про розподіл судових витрат, отже, суд не вирішує питання про відшкодування з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved