Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Представниця позивача адвокат Капля А.С. звернулася з даним позовом до суду і просить стягнути з [PERSON] \~на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"\~ 15068,50 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та судовий збір в сумі 3028,00 грн. 06.06.2024 року до канцелярії суду від представниці відповідача адвоката Страшенко А.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Арсенал Страхування"\~в задоволенні позовних вимог. 24.06.2024 року до канцелярії суду від представниці позивача адвоката Каплі А.С. надійшла відповідь на відзив, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі. До початку судового засідання від представниці відповідача адвоката Страшенко А.В. надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без її участі та без участі відповідача. Категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. \~ \~ \~ \~Представниця позивача - приватного акціонерного товариства Страхова компанія Арсенал Страхування адвокат Капля А.С. у судове засідання не з`явилася, в позовній заяві просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 09.11.2020 року між Приватним акціонерним\~товариством Страхова\~компанія Арсенал\~Страхування та [PERSON] , власницею транспортного засобу «TOYOTA LANDCRUISER 200», державний номерний знак [NUMBER] , був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 412/20-Т/С, згідно з яким позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення застрахованого транспортного засобу «TOYOTA LANDCRUISER 200» , державний номерний знак [NUMBER] . 06.04.2021 року о 14-40 год в м. Суми по вул. Харківська, в районі будинку №4, [PERSON] , керуючи транспортним засобом «MERSEDES-BENZ», державний номерний знак [NUMBER] , під час руху заднім ходом не впевнився у тому, що це буде безпечно, здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб\~«TOYOTA LANDCRUISER 200», державний номерний знак [NUMBER] . Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 20.04.2021 року у справі № 591/2417/21 [PERSON] \~було визнано винним у вчиненні ДТП. Внаслідок ДТП застрахованому у позивача транспортному засобу «TOYOTA LANDCRUISER 200», державний номерний знак [NUMBER] , були спричинені механічні пошкодження, а його власнику завданий збиток у розмірі вартості відновлюваного ремонту пошкодженого транспортного засобу, який згідно з розрахунком позивача, склав 52000,00 грн. Позивач, виконуючи свої зобов`язання за договором страхування, виплатив потерпілій стороні в ДТП власнику транспортному засобу «TOYOTA LANDCRUISER 200», д.р.н [NUMBER] , суму страхового відшкодування у розмірі 52 000, 00 грн. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача (винуватця ДТП) за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «MERSEDES-BENZ», д.р.н. [NUMBER] , була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ТДВ СК «Альфа-Гарант», згідно полісу № АР-7450758 з лімітом відповідальності страховика за завдання шкоди майну 130 000, 00 грн., франшиза встановлена в розмірі 0 грн., що встановлено та визнано позивачем та підтверджується відповідачем. Позивач звернувся до страховика відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» з заявою на виплату суми сплаченого страхового відшкодування, на що ТДВ СК «Альфа-Гарант» здійснило виплату страхового відшкодування з урахуванням зносу автомобіля 46,40 % в сумі 32 386,20 грн. Позивач, зважаючи, що відповідач є особою, відповідальною за завдані збитки, а розмір страхової виплати, здійснений його страховиком ТДВ СК «Альфа-Гарант», є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди, звернувся з даним позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди до відповідача. Мотивуючи обґрунтованість\~позовних вимог,\~позивач посилається\~на ст.1194\~Цивільного кодексу\~України,\~відповідно до\~якої особа,\~ яка\~застрахувала свою\~цивільно-правову\~відповідальність,\~у разі\~недостатності страхової\~виплати страхового\~відшкодування)\~для повного\~відшкодування завданою\~нею шкоди\~зобов`язана сплатити\~потерпілому різницю\~між фактичним\~розміром шкоди\~і страховою\~виплатою (страховим\~відшкодуванням),\~тому до\~позивача у\~порядку зворотної\~вимоги перейшло\~право \~на отримання\~від відповідача\~різниці між\~фактичним розміром\~шкоди і\~страховою виплатою\~(страховим\~відшкодуванням),\~завданою зазначеною\~вище ДТП. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами, вважає їх безпідставними, простить відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи це тим, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. У відзиві на позовну заяву відповідач зауважив на тому, що вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), саме на ТДВ СК «Альфа-Гарант», як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування 130 000 грн. Відповідач вважає, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик, тому відповідач просить суд відмовити Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Арсенал страхування» (ЄРДПОУ: 33908322) в задоволенні позовних вимог, оскільки позов заявлений до неналежного відповідача. Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 15 068, 50 грн. Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань : Договірне зобов`язання між позивачем і потерпілою особою, власницею транспортному засобу «TOYOTA LANDCRUISER 200» , державний номерний знак [NUMBER] - за договором добровільного майнового страхування; Деліктне зобов`язання між потерпілою, власницею транспортному засобу «TOYOTA LANDCRUISER 200», державний номерний знак [NUMBER] , та відповідачем, власником транспортного засобу «MERSEDES-BENZ», державний номерний знак [NUMBER] - із завдання шкоди внаслідок ДТП; Договірне зобов`язання між відповідачем і страховиком ТДВ СК «Альфа Гарант» - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). \~ \~ \~ \~Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Отже, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. З огляду на це необґрунтованим є висновок позивача про те, що шкода має бути відшкодована саме йому в регресному порядку її заподіювачем (відповідачем), цивільно-правова відповідальності якого, як власників наземних транспортних засобів застрахована у страховика ТДВ СК «Альфа-Гарант». Суд також зазначає, що відповідно до\~статті 9 Закону України\~«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відповідно до страхового полісу серії № АР-7450758 страховиком відповідача з страховим лімітом 130 000 грн., франшиза встановлена у розмірі 0, на момент вчинення ДТП була ТДВ СК «Альфа-Гарант». Даний факт визнається позивачем в заявленому ним позові та підтверджується відповідачем. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником (відповідачем) вказаного обов`язку страховик (ТДВ СК «Альфа-Гарант») після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону). Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). Тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. \~ \~ \~ \~ Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Суд звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком. Отже, суд встановив, що саме на ТДВ СК «Альфа-Гарант», як страховика відповідача покладений обов`язок у межах суми страхового відшкодування 130 000 грн. відшкодувати 15068 грн. 50 коп. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, враховуючи, що розмір завданої відповідачем шкоди не перевищує суму страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Приймаючи до уваги викладене вище, суд приходить висновку про те, що відповідач [PERSON] не може виступати належним відповідачем у даному спорі, оскільки обов`язок відшкодувати 15068 грн. 50 коп. шкоди, заподіяної відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власниці транспортного засобу «TOYOTA LANDCRUISER 200» , державний номерний знак [NUMBER] , покладений на ТДВ СК «Альфа-Гарант», як страховика відповідача, враховуючи, що розмір шкоди, заподіяної відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у межах ліміту страхового відшкодування (130 000 грн.) належним відповідачем у даній справі є страховик відповідача - ТДВ СК «Альфа-Гарант». Визначення відповідачів,\~предмета та\~підстав спору\~є правом\~позивача.\~Тоді як\~встановлення належності\~відповідачів й\~обґрунтованості \~позову -\~обов`язком\~суду,\~який він\~виконує під\~час розгляду\~справи. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed