Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства "Житлорембудсервіс" Деснянського району міста Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2006 року по справі №2-2598 задоволено позов Комунального підприємства «Житлорембудсервіс» Деснянського району міста Києва про стягнення заборгованості. Зазначеним рішенням суд вирішив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва заборгованість по квартплаті та комунальних послугах у розмірі 6 861 грн. 04 коп. Згодом їй стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про накладення арешту на все її майно, номер запису про обтяження в реєстрі №11912563. Вказаний арешт майна було накладено згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №623198 від 20.11.2006 року, виданої ВДВС Деснянського району м. Києва. Згідно зазначеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №623198 від 20.11.2006, постанова винесена при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2598, виданого 09.06.2006 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь КП «Житлорембудсервіс» боргу у розмірі 6861,04 грн. Для вирішення даного питання вона звернулася з письмовою заявою до Деснянського відділу ДВС, де їй було надано відповідь про те, що відкриті виконавчі провадження, за якими боржником є [PERSON] станом на 20.01.2025 року на виконанні у відділі не перебувають, а тому у відповідності до п.5 cт. 59 Закону України «Про виконавче провадження» їй слід звернутися до суду з позовом про зняття арешту з усього майна. Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд позов задовольнити та зняти арешт з належного їй майна, що накладений на підставі постанови ВДВС Деснянського району м. Києва від 20.11.2006 року. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 19.02.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, про що повідомлено сторони. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Від представника позивача - адвоката Ковальчука С. Л. на адресу суду надійшло письмове клопотання, в якому він просив проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача КП "Житлорембудсервіс" Деснянського району міста Києва в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом вчасно та належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом вчасно та належним чином, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 травня 2006 року по справі №2-2598/2006 задоволено позов Комунального підприємства «Житлорембудсервіс» Деснянського району міста Києва про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованості по квартплаті та комунальних послугах у розмірі 6 861 грн. 04 коп. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №412820037 від 12.02.2025 р., вбачається, що 27.11.2006 року було накладено арешт на все майно [PERSON] , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №623198 від 20.11.2006 року, виданої відділом державної виконавчої служби Деснянського району м. Києва. Як вбачається з письмової відповіді на заяву позивачки, наданої 20.01.2025 року начальником Деснянського відділу ДВС у місті Києві А. Дубасом, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відкриті виконавчі провадження, за якими боржником є [PERSON] станом на 20.01.2025 року на виконанні у відділі не перебувають. Надати більш детальну інформацію немає можливості, так як відповідно до розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України від № 1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, окрім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративних стягнень, строк зберігання яких становить 1 рік. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. На сьогоднішній день позивачка має перешкоди у реалізації свого права власності, через наявність арешту на все нерухоме майно і накладений арешт на майно порушує право власності позивачки у справі на право користуватися, володіти та розпоряджатися. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 цього Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.\~\~ Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) прийшла до висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в справі № 203/3435/21 (провадження № 61-5467св22) зазначено, що «наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувана, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном». Відповідачем не було представлено будь - яких доказів про те, що на даний час існує потреба в арешті всього майна позивача, а також не надано доказів, які спростовують обставини, на які посилається позивач у позовній заяві. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: approved