Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Лазарева Людмила Леонідівна, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 22 жовтня 2015 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Адвокат позивача зазначила, що відносини між подружжям зіпсувалися на ґрунті різних життєвих поглядів і різниці в характерах, що поступово призвело до повного руйнування сімейних зв`язків і припинення шлюбних відносин. Адвокат позивача повідомила, що наразі подружжя спільного побуту не веде, втратило почуття взаємної любові та поваги, а шлюб став формальністю, сім`я розпалася остаточно і примирення між подружжям неможливе. Вищевикладене й стало підставою для звернення адвоката позивача до суду із вимогою про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 10.03.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. 14.03.2025, до початку розгляду справи по суті, від відповідачки на адресу суду надійшла заява про визнання нею позовних вимог. При цьому відповідачка заперечувала щодо стягнення з неї судових витрат, посилаючись на те, що саме чоловік став ініціатором розлучення, аліменти на утримання дітей не сплачує. Будь-які докази по справі, крім поданих адвокатом позивача разом із позовною заявою, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачкою позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 22.10.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 22.10.2015, актовий запис № 3257. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . (а.с. 12) Також судом встановлено, що подружжя від шлюбу має двох неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження. (а.с. 10-11) Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачкою є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене суд вважає за можливе розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , тим самим задовольнивши визнаний відповідачкою позов. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень, що підтверджується квитанцією від 06.03.2025. (а.с. 15) Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Заперечення відповідачки щодо стягнення з неї понесених позивачем судових витрат є безпідставними, адже процесуальний закон чітко визначає порядок розподілу судових витрат між сторонами. Отже, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 605, 60 гривень, а з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню решта судового збору в сумі 605, 60 гривень. Доказів понесення інших судових витрат ні позивачкою, ні відповідачем не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved