Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивачка покликається на те, що з березня 2002 проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням профкому та адміністрації ВАТ «Галенергобудпром» 20 березня 2002 було видано ордер №245 на право заняття квартири [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Однак, фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач не проживає в даному будинку з лютого 2022. \~ \~ \~ \~Позивачка зазначає, що на неї покладено тягар повного утримання житла. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, а тому є підстави вважати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка не може реалізувати своє право на приватизацію квартири, оскільки для оформлення права власності, потрібні заяви всіх прописаних членів сім`ї, які беруть участь у приватизації. Позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на викладені в позові обставини та просили суд позов задовольнити. Крім цього суду пояснила, що квартиру отримав відповідач, як працівник заводу МЖБК на всю сім`ю, вона на заводі не працювала. Вони з відповідачем у шлюбі, іншого житла у відповідача не має. У лютому 2022 відповідач взяв дорожню сумку і кудись поїхав, де він зараз не знає. Все майно спільно нажите за час шлюбу є у квартирі. Всі його речі, одяг і майно теж залишились у квартирі. Відповідач у судове засідання повторно не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Процесуальні дії у справі. 24.10.2024 суд, з метою визначення підсудності справи, здійснив дії по визначенню місця реєстрації відповідача у Єдиному державному демографічному реєстрі. Ухвалою від 28.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 13.05.1997, [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №604 від 30.07.2024 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Профкому та адміністрації ВАТ «Галенергобудпром» 20 березня 2002 було видано ордер №245 [PERSON] , сім`я якого складається з трьох осіб на право заняття квартири [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою надано квитанції про оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Стороною позивачки долучено до матеріалів справи: Заяву [PERSON] від 21 січня 2025, засвідчену Бігун В.В., приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області, про те, що [PERSON] є його батьком та не проживає за адресою: [ADDRESS] з лютого 2022; Довідку від 21.01.2025 №40/35/10/1-6814, видану Військовою частиною [NUMBER] Національної гвардії України, про те, що молодший сержант [PERSON] дійсно проходить військову службу за призовом під час мобілізації з 01.02.2024 по теперішній час. Заяву від 24.01.2025 про виклик свідків: [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, відповідно до яких з 2000 проживає по [ADDRESS] , позивачка і відповідач почала проживати там пізніше. У квартирі [ADDRESS] живе [PERSON] з сином Захаром, другий син [PERSON] служить в ЗСУ. Відповідача бачила востаннє на початку 2022, тоді він там проживав. Дану квартру надав завод МЖБК, в якому працював [PERSON] . [PERSON] не працювала і не працює на заводі. Позивачка утримує будинок, оплачує комунальні послуги. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, відповідно до яких на вул. Заводській проживає з 1995. У квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] з сином [PERSON] , другий син [PERSON] служить в ЗСУ. Де відповідач не знає, останній раз бачила осінню 2021. Квартиру [PERSON] надав завод, в якому він працював. [PERSON] на заводі не працювала. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України. Конституцією України\~\~статтею 41 та статтею 47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі\~статтею 71\~ЖК України, при тимчасовій\~відсутності наймача\~або членів\~його сім`ї\~за ними\~зберігається жиле\~приміщення протягом\~шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом . Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин (Постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі N 490/12384/16-цз). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених у справі доказів, що рішенням Профкому та адміністрації ВАТ «Галенергобудпром» 20 березня 2002 було видано ордер №245 [PERSON] , сім`я якого складається з трьох осіб на право заняття квартири [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених у справі доказів, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, позивачка зазначає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно їй для приватизації майна, проте задоволення таких позовних вимог можуть порушити права відповідача на приватизацію цього приміщення, оскільки він також зареєстрований за цією адресою і іншого житла у відповідача, за даними позивачки не має. В той же час, позивачкою не надано доказів того, що відповідач втратив інтерес до спірного житла, оскільки у ньому знаходяться його речі, а забрав з нього тільки необхідні. Доводи позивача щодо несплати комунальних послуг не є підставою для позбавлення відповідачів права користування майном. Крім цього позивачкою не надано суду доказів того, що відповідаяч саме без поважних\~причин не проживає у спірній квартирі. У частині першій\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18 (провадження № 61-4094св23). У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21), від 25 вересня 2024 року у справі № 161/15630/22 (провадження № 61-11716св23). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частини перша та друга\~статті 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша\~статті 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказано, щопідставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. \~\~\~\~\~\~Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей\~405,\~406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19. Також суд враховує, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 та території України, в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено до теперішнього часу. Таким чином, позов пред`явлено під час дії воєнного стану, тому відсутність відповідача за місцем реєстрації має об`єктивні причини і за таких обставин не може вважатись такою, що має місце без поважних причин. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності та беручи до уваги те, що відсутні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, оскільки позивачка не надала належних доказів на підтвердження його непроживання у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, що відповідно до вимог статей\~12,\~81 ЦПК України\~є процесуальним обов`язком позивачки, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі статей 16 ЦК України, 9, 64, 71, 72 ЖК України та

Outcome: dismissed