Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з даним позовом, який обґрунтовано тим, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2017 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 123937,55 грн. у відшкодування заподіяної майнової шкоди та 15000,00 грн. у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди. Вказане рішення суду набрало законної сили 16.01.2018 року. 13.03.2018 року Ковельським ВДВС у Ковельському районі Волинської області ЗМУМЮ, на підставі виконавчого листа № 2/159/1104/17 від 24.01.2018 року, було відкрито виконавче провадження ВП № 55974159 з примусового виконання рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2017 року. Однак, відповідач, будучи обізнаним про існування боргу за рішенням суду та про примусове виконання судового рішення, рішення суду не виконував до 12.09.2018 року. В подальшому, в період з березня 2019 року по листопад 2021 року, на рахунок позивача з депозитного рахунку Ковельського МР ВДВС ГТУЮ у Волинській області було перераховано 8640,00 грн., стягнутих з [PERSON] в ході примусового виконання вказаного рішення. Решта суми заборгованості на рахунок позивача була перерахована лише 01.08.2024 року в порядку примусового стягнення від Ковельського ВДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджується Розпорядженням №55974159 від 01.08.2024 року. 01.08.2024 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 55974159 у зв`язку із стягненням з боржника на користь стягувача всього розміру шкоди в сумі 138937,55 грн. З врахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України та того, що відповідач порушував права позивача, як кредитора, на сплату суми боргу, з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, позивач вважає, що з відповідача необхідно стягнути в користь позивача 25294,00 грн. (три проценти річних від суми заборгованості) та 84410,15 грн. інфляційних втрат за весь час невиконання судового рішення. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних у розмірі 25294,00 грн. та інфляційні витрати у розмірі 84410,15 грн. у зв`язку з неналежним виконанням рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2017 року. Крім цього, просив вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.10.2024 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У строк встановлений судом, в тому числі повторно, відповідач відзив на пред`явлений позов не подав. Таким чином, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про наявність законних підстав для задоволення даного позову. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2017 року, позов [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача [PERSON] , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої адміністративним правопорушенням, задоволено частково та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 123937,55 грн. у відшкодування заподіяної майнової шкоди та 15000,00 грн. у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди. Зазначене рішення набрало законної сили 16.01.2018 року, а на його виконання видано відповідний виконавчий лист. Відповідно до постанови головного державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 01.08.2024 року, виконавче провадження № 55974159 з приводу примусового виконання вказаного виконавчого листа (судового рішення) було закінчено у зв`язку із стягненням з боржника на користь стягувача всього розміру шкоди. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом, відповідач своїх зобов`язань за вищевказаним рішення суду не виконував належним чином. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 17.01.2018 року по 01.08.2024 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, підтверджених рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Таким чином, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання, воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2017 року, яке набрало законної сили 16.01.2018 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 123937,55 грн. заподіяної майнової шкоди та 15000,00 грн. відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України, що узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно якого відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Судом встановлено, що грошове зобов`язання між сторонами про відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди визначене за рішенням суду у гривні, а тому застосування до правовідносин між сторонами ст. 625 ЦК України не суперечить правовій позиції, сформульованій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15. Таким чином з відповідача слід стягнути 3% річних за період з 17.01.2018 року по 01.08.2024 року, виходячи із встановленої судом суми боргу, що становить 25294,00 грн. Крім цього, виходячи з викладеного, суму інфляційних втрат слід нараховувати за період з 17.01.2018 року по 01.08.2024 року, виходячи із встановленої судом суми боргу, що становить 84410,15 грн. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідач не подав. Таким чином суд повно, всесторонньо та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача три відсотки річних у розмірі 25294,00 грн., та інфляційні витрати у розмірі 84410,15 грн., у зв`язку з неналежним виконанням рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2017 року. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати в сумі 1211,20 грн. по сплаті судового збору.

Outcome: approved