Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 1/3 частини однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яку він успадкував після смерті [INFO] [PERSON] . Ще 1/3 частину цієї квартири успадкувала дружина померлого [PERSON] . Іншу 1/3 частину цієї квартири успадкувала мати померлого [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] оформила заповіт на свою дочку [PERSON] , громадянку російської федерації. Після смерті своєї матері [PERSON] звернулася в Ірпінську державну нотаріальну контору Київської області із заявою про прийняття спадщини. Але отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири [PERSON] відмовилась з фінансових міркувань, та оформила спадщину лише на будинок в місті Ірпінь Київської області. У позовній заяві позивач зазначає, що [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємців, які б прийняли після її смерті спадщину, серед якої лише частка у спірній квартирі, немає. Позивач зазначає, що після смерті у березні 2014р. [PERSON] , він самостійно несе весь тягар утримання нерухомого майна - спірної квартири, яка належить позивачу [PERSON] (1/3 частина), його матері [PERSON] (1/3 частина) та вже померлій [PERSON] (1/3 частина), спадщину на яку не оформила [PERSON] . Звертаючись з позовом про визнання права власності на 1/3 частину квартири за набувальною давністю, позивач зазначає, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заведена. З відповіді державного нотаріуса Ірпінської державної нотаріальної контори Журавель А.М. від 8 вересня 2023р. вбачається, що жодних спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. Посилаючись на те, що з 2014р. позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується впродовж 10 років часткою у спірній квартирі, яка належала на праві власності його бабусі [PERSON] , позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири за набувальною давністю. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2024р. відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 02.12.2024 від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача заперечує щодо позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Заперечення відповідача зводяться до того, що необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння чужим майном, у процесі якого володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє річчю, власником якої є інша особа. Втім, Київська міська рада вважає, що позивач достеменно знав чи їм майном володіє з 2014р. Тому у даному випадку поняття набувальної давності не може бути застосоване. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що [PERSON] склала заповіт на свою дочку [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спірну частину квартири та 1/2 частину будинку в місті Ірпінь. [PERSON] успадкувала 1/2 частину будинку та продала її. Однак, за свого життя [PERSON] так і не оформила 1/3 частину спірної квартири. [INFO] в росії [PERSON] померла. Як стверджувала у судовому засіданні представник позивача, у [PERSON] спадкоємці відсутні, адже її чоловік помер в 2016р., дітей вона не мала. На території України спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] немає. Представник позивача звертала увагу суду на те, що на момент смерті [PERSON] в спірній квартирі ніхто не був зареєстрований. Позивач зареєструвався у спірній квартирі 12 листопада 2014р.. Тобто, були відсутні особи, які фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Третя особа по справі [PERSON] просила задовольнити позов її сина [PERSON] . Пояснила що в спірній квартирі проживає [PERSON] з своєю сім`єю. Позивач самостійно утримує дану квартиру впродовж останніх 10 років. Оскільки у [PERSON] спадкоємців немає, та вона спадщину у вигляді 1/3 частини спірної квартири після смерті [PERSON] не прийняла, [PERSON] є таким, що набув право власності на спірну 1/3 частину квартири за набувальною давністю. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом у встановленому законом порядку. В матеріалах справи міститься відзив від відповідача, в якому представник Київської міської ради просить розгляд справи проводити без присутності представника відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши копію спадкової справи після смерті [PERSON] , всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] - баба позивача [PERSON] , що підтверджується копією повторно виданого Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 2018 р. (а.с.20, 21) За свого життя [PERSON] 13 листопада 2001р склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно своїй дочці [PERSON] (а.с.156). На момент смерті [PERSON] їй на праві власності належала 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Іншими співвласниками цієї квартири в рівних частках є [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Також на момент смерті [PERSON] їй на праві власності належала 1/2 частина житлового будинку в [ADDRESS] та земельна ділянка за даною адресою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. 22 липня 2014р. із заявою про прийняття спадщини у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] звернулася до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області її дочка, громадянка російської федерації [PERSON] (а.с.118). [PERSON] також 4 лютого 2016р. звернулася до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини у вигляді 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] після смерті [PERSON] (а.с.141). 4 лютого 2016р. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.182). Як вбачається з копії спадкової справи, відкритої Ірпінською міською державною нотаріальною конторою у Київської області після смерті [PERSON] , її дочка [PERSON] спадщину у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] не оформила, свідоцтво про право власності за заповітом не отримувала (а.с.113-189). [INFO] в місті Одинцово Московської області померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 10 січня 2022р., яке апостильоване 24 травня 2023р. компетентними органами (а.с.25-27). Як вбачається з Витягу зі Спадкового реєстру №73472969 від 5 серпня 2023р., сформованого Ірпінською державною нотаріальною конторою, на території України спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] не заводилась (а.с.22). На підставі тих обставин, що [PERSON] спадщину після смерті своєї матері [PERSON] не оформила, та сама померла, спадкоємців немає, та фактично 1/3 частина квартири [ADDRESS] продовжує бути зареєстрованою за [PERSON] , яка померла [INFO] , тобто понад 10 років тому, позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суду про визнання права власності на зазначену 1/3 частину квартири за набувальною давністю. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право назахист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пунктах 5, 9 Постанови № 5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України: добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Зокрема, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у постанові від 27.09.2018, по справі №571/1099/16-ц та постанові від 31.10.1018 по справі № 683/2047/16-ц. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Втім, матеріалами справи доводиться, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [INFO] своєї матері [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22). Отже, [PERSON] як така, яка своєчасно звернулася до Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини у вигляді 1/3 частини спірної квартири, є такою, що набула право власності на дану частину квартири після смерті своєї матері [PERSON] . Факт належності 1/3 частини спірної квартири [PERSON] як спадкового майна не спростовується тією обставиною, що [PERSON] за свого життя не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, та частка у квартирі значиться на праві власності за померлою [PERSON] . Отже, під час розгляду даної справи судом було встановлено, що спірна частина квартири має титульного власника [PERSON] . Титул «спадщина», яка відкрилася у 2014р. після смерті [PERSON] , та у 2022р. після смерті [PERSON] , виключає можливість визнання права власності на спадкове майно за набувальною давністю. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено безтитульність володіння як обставину, передбачену статтею 344 ЦК України, необхідну для набуття права власності за набувальною давністю. Самі по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено законні правові підстави для визнання за позивачем права власності на частину квартири за набувальною давністю, суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed