Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

03 березня 2025 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В позовній заяві вказує, що з 24 червня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, за період якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що з 2024 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, на даний час проживають окремо, не спілкуються, спільним побутом не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають. Повідомляє, що спільне життя не склалось через різні погляди на подружнє життя, розподіл сімейних обов`язків та вирішення питань життя сім`ї. Оскільки втрачено почуття любові та взаєморозуміння у вирішенні ключових питань подальшого сімейного життя, вважає примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливим. Зазначає, що шлюб існує формально, оскільки дружина змінила місце проживання та припинила спілкування із ним та донькою, піклуванням, утриманням та вихованням якої займається одноособово батько, з яким дитина й проживає. Враховуючи, що подальше спільне життя сторін, як подружжя, та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, а також те, що кожен із батьків має обов`язок щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття, просить розірвати шлюб із [PERSON] , залишивши доньку проживати із батьком, який самостійно її виховує та утримує, стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття, починаючи з дня звернення до суду. Ухвалою суду від 10.03.2025р. відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи, призначено судове засідання на 31 березня 2025 року о 10 год. 00 хв., яке відкладено на 11 квітня 2025 року о 09 год. 00 хв. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак, 31 березня 2025 року та 11 квітня 2025 року засобами електронного зв`язку від нього надійшли клопотання від 27.03.2025р. та від 10.04.2025р. про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задоволити (а.с. 30, 41). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак, 31 березня 2025 року засобами електронного зв`язку від неї надійшла заява від 25.03.2025р. про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, наслідки визнання позову розуміє та просить позов задовольнити (а.с. 31). Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, проте 28 березня 2025 року та 11 квітня 2025 року надійшли заяви № 1/742 від 28.03.2025р. за підписом заступника начальника служби, начальника відділу соціального та правового захисту дітей Служби у справах дітей міської ради Д. Венгринюк (а.с. 27) та №1/841 від 10.04.2025р. за підписом начальника Служби у справах дітей Г.Кондрат (а.с. 40) про розгляд справи без участі представника Служби, при розгляді справи просять врахувати інтереси дитини відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги положення ст.ст. 223, 240 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання за відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 24 червня 2016 року позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за актовим записом №840, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 12). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі в сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29 жовтня 2019 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (а.с. 13). На даний час позивач [PERSON] та донька сторін [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданому 25 березня 2008 року Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області, витягом з реєстру територіальної громади № 2025/002015350 від 11.02.2025р., довідкою № 002015350 від 11.02.2025р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 5-6, 14, 15). Факт спільного проживання батька [PERSON] із донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується також актом №05-04/130 підтвердження фактичного місця проживання від 21.02.2025р., складеним комісією у складі техніків із організації експлуатації та ремонту житлового фонду і трьох сусідів - мешканців будинку [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно довідки-характеристики від 20.00.2025р., виданої ЗДО №32 «Світоч» за підписом вихователя [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , відвідує старшу групу «А» в ЗДО №32 «Світоч», є вихованою, доброзичливою та активною, добре адаптована та комунікує із педагогами і однолітками. За період відвідування закладу доглядом за дитиною займається батько [PERSON] , який регулярно приводить та забирає дитину із закладу, бере активну участь у виховному процесі, відвідує батьківські збори та консультації, взаємодіє з педагогами. Мати дитини [PERSON] участі у вихованні та житті дитини в закладі не бере, контактів з педагогічним колективом не підтримує, на збори не з`являється (а.с. 18). Малолітня [PERSON] , [INFO] , мешканка [ADDRESS] , перебуває на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка»; за медичною допомогою з дитиною звертається батько [PERSON] , що вказано у довідці КНП «Міська дитяча поліклініка» від 20.02.2025р., за підписом лікаря [PERSON] (а.с. 17). Натомість відповідач [PERSON] зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2025/002707428 від 25.02.2025р (а.с. 11). Як вбачається із відповіді на запит № 1269428 від 07.04.2025р. з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих само зайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2024р. по 1 квартал 2025р. інформація щодо сум нарахованого доходу [PERSON] відсутня (а.с. 36). Натомість за період з 1 кварталу 2024р. по 1 квартал 2025р. сума нарахованого доходу [PERSON] становить 998750,00 грн., що підтверджується відповіддю на запит № 1269559 від 07.04.2025р. з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих само зайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи (а.с. 37). Відомості про наявність у позивача чи відповідача інших доходів відсутні. Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі проживають окремо, сімейне життя не ведуть та шлюбні стосунки не підтримують, а їхня дитина перебуває на одноосібному вихованні та повному утриманні батька, оскільки мати участі у вихованні не бере та фінансової допомоги добровільно надавати не бажає. Відповідач [PERSON] жодних заперечень проти позову не надала та в письмовій заяві від 31.03.2025р., розуміючи наслідки визнання позову, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Шлюб відповідно до ст. 24 СК України це добровільна згода чоловіка та жінки, а судом встановлено, що сторони по справі не бажають перебувати у шлюбі. Судом також встановлено, що примирення між подружжям є неможливим, оскільки позивач вважає недоцільним подальше підтримання сімейних відносин і збереження шлюбу, а відповідач жодних заперечень щодо розірвання шлюбу не подала та визнала позов. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин по справі, беручи до уваги визнання відповідачем позову, відсутність підстав для відмови у прийнятті такого визнання, зважаючи на фактичне припинення шлюбних відносин та окреме проживання подружжя протягом тривалого часу, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалась і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, а відтак, шлюб між ними необхідно розірвати. Згідно з ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст.115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч. 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас, у постанові Верховного Суду від 15.01.2020р. по справі № 200/952/18 зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що між сторонами по справі відсутній спір щодо визначення місця проживання їхньої малолітньої дитини, оскільки згідно з матеріалів справи дитини зареєстрована та фактично проживає у м. Чернівцях разом із батьком, який займається її вихованням, лікуванням та утриманням, тоді як мати проживає у м. Новодністровську та не бере участі у вихованні та утриманні доньки. Отже, суд вважає за можливе малолітню доньку залишити проживати разом із батьком і таке рішення не суперечитиме інтересам дитини. Водночас, суд звертає увагу на те, що зазначення у резолютивній частині рішення про залишення проживання дитини з одним із батьків не свідчить про вирішення позову про визначення місця проживання дітей, оскільки у такому разі суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд зобов`язаний у відповідності до ст. 182 СК України враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, зважаючи, що обов`язок утримувати дитину є обов`язком як матері, так і батька, а відповідач [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку, беручи до уваги визнання нею позову, відсутність підстав для відмови у прийнятті такого визнання, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дитини, а також з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи при цьому прав відповідача, враховуючи матеріальне становище сторін, а також те, що вибір способу стягнення аліментів належить виключно позивачу, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст. 180, 183 СК України позов слід задоволити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Однак, згідно з платіжною інструкцією № 0480-6278-7874-9496 від 27.02.2025р. (а.с.19) при зверненні до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір за дві позовні вимоги: про розірвання шлюбу (1211,20 грн.) та про стягнення аліментів (1211,20 грн.). Відтак, враховуючи положення ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн., а також позивачу [PERSON] слід повернути судовий збір в розмірі 1211, 20 грн. з державного бюджету. На підставі ст. 24, 104, 105, 110, 112-115, 141, 160-161, 180-183, 191 СК України,

Outcome: approved