Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія українська медіа група» про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, в якому просить: Визнати недостовірними та такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] публікація фотографії та відомості, опубліковані [INFO] в 16:43 год. на інтернет - ресурсі телеграм каналу інтернет-видання «Преступности НЕТ» в мессенджері «Telegram», за посиланням: « [INFO] », наступного змісту: «Хочете дізнатись, кого сьогодні затримали за те, що коригував обстріли [PERSON] ? Знайомтесь - михайло змієвський. Цю скотину знають в Баштанці - кажуть, "активіст" завжди був трохи "з приколом". Мав сторінку в контакті, де був підписаний, окрім всього, на "соски шлюшки". Сам відмітив, що служив у в/ч [NUMBER] Цивільної оборони України (11-а бригада оперативного реагування) (Макіївка). Завжди був проросійськи налаштованим. Тепер буде налаштованим на довгі і нудні роки на пляшці. [PERSON] , присідай. В ногах правди немає.» Визнати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , зобов`язавши Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія українська медіа група», Інтернет-видання «Преступности НЕТ» спростувати вказану поширену недостовірну інформацію відносно [PERSON] у спосіб, який відповідає способу поширення інформації, а саме протягом 10-ти днів з дати набрання законної сили рішенням суду поширити на вищевказаній сторінці в телеграм-каналі публікацію (повідомлення) наступного змісту: «Поширена Інформація відносно [PERSON] , є недостовірною та не відповідає дійсності», з опублікуванням резолютивної частини рішення суду. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія українська медіа група», Інтернет-видання «Преступности НЕТ» видалити фотографію, яка опублікована [INFO] на веб-сторінці інтернет-видання «Преступности НЕТ» в мессенджері «Telegram», за посиланням: «https://t.me/s/newspn/27663» над заголовком (мовою оригіналу): « [PERSON] дізнатись, кого сьогодні затримали за те, що коригував обстріли [PERSON] ?». В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [INFO] в 16:43 год. на веб-сторінці інтернет-видання «Преступности НЕТ» в мессенджері «Telegram», за посиланням: «https://t.me/s/newspn/27663» була оприлюднена стаття під назвою « [PERSON] дізнатись, кого сьогодні затримали за те, що коригував обстріли Баштанки?» та опублікована фотографію позивача, на якій він був зображений без його згоди, в якій міститься недостовірна інформація про позивача, яка порушує його особисті немайнові права, зокрема право на повагу до гідності та честі, і поширена ця інформація була Інтернет-виданням «Преступности НЕТ». Вказана інформація була поширена на веб-сайті, доступ до якої є необмеженим та вільним у мережі Інтернет, виходячи з загального поняття ЗМІ, та без сумніву стосується саме позивача. Так, зазначена інформація не відповідає дійсності, оскільки позивач не має судимості, вина його не доведена в передбаченому законом порядку і не встановлена обвинувальним вироком суду, отже відповідачем було порушено положення ст. 277, 299, 302 ЦК України, що завдало шкоди честі, гідності та ділової репутації позивача. Вважає, що поширена відповідачем інформація завдає шкоди честі, гідності та ділової репутації позивача, створює негативний образ та вводить в оману всіх, хто ознайомився з вказаними публікацією, яка розміщена у вільному доступі без жодних обмежень. Позивач вважає вказану інформацію, розповсюджену відповідачем у цій публікації відносно нього необмеженому колу осіб: негативною, недостовірною, наклепницькою, висловлену у фактичних твердженнях, що є наслідком порушенням немайнових прав позивача: честі, гідності та ділової репутації, за наслідком чого підлягає обов`язковому спростуванню, таким самим чином, як воно було здійснено. Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву вказала, що вимоги позову не визнає та просить відмовити в його задоволенні виходячи з наступного. В публікації, на яку посилається позивач йдеться про факт затримання особи, застосування до особи процесуальних заходів, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України. Кримінально карані діяння визначені Кримінальним кодексом України, де найменування статей Особливої частини включають найменування кримінального правопорушення, що дає чітке розуміння, про який злочин йдеться у відповідній статті. Натомість розглядуване речення не містить ні найменування таких кримінальних правопорушень, ні номера відповідної статті Кримінального кодексу України. Фраза «Хочете дізнатись, кого сьогодні затримали за те, що коригував обстріли Баштанки?» лише встановлює факт затримання особи, але не містить конкретних вказівок на найменування кримінальних правопорушень чи номерів відповідних статей Кримінального кодексу України, не є обвинувальним ствердженням, а отже не може порушувати презумпцію невинуватості позивача. Інформація про затримання взята з офіційного сайту Служби безпеки України, що забезпечує її високу достовірність. Вона доступна, розміщена в мережі Інтернет та є достовірною. Зазначила, що сам позивач не спростовує факт його затримання, більш того, з моменту затримання до нього застосовувались заходи забезпечення у вигляді тримання під вартою. А тому викладена інформація в оскаржуваній публікації є достовірною та отримана з офіційного повідомлення суб`єкта владних повноважень (державного органу). Суб`єкти діяльності інформаційних агентств не несуть відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян та організацій, порушує їх права і законні інтереси або являє собою зловживання свободою діяльності інформаційних агентств і правами журналіста, якщо ця інформація є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження висновку про недостовірність інформації в розглядуваній публікації. Крім того, зазначила, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З контексту всієї іншої інформації щодо позивача видно, що така інформація не містила безспірних тверджень про достовірні фактичні дані, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача, в тому числі викладена зі слів інших осіб. Оспорювана інформація: «…Цю скотину знають в Баштанці - кажуть, "активіст" завжди був трохи "з приколом". Мав сторінку в контакті, де був підписаний, окрім всього, на "соски шлюшки". Сам відмітив, що служив у в/ч [NUMBER] Цивільної оборони України (11-а бригада оперативного реагування) (Макіївка). Завжди був проросійськи налаштованим. Тепер буде налаштованим на довгі і нудні роки на пляшці. [PERSON] , присідай. В ногах правди немає.» є не твердженнями, висловленими особисто автором публікації про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками щодо цієї інформації. Зауважила, що право на свободу слова захищає різні форми вираження поглядів, включаючи ті, що можуть бути суперечливими або провокаційними, а також їх вираження до постановлення вироку у кримінальній справі і є невід`ємною частиною демократичного суспільства. Розглядувана публікація стосується суспільно важливої події затримання особи за дії з коригування обстрілів, що має значний суспільний інтерес в період ведення війни російською федерацією проти України, тому вимоги щодо змісту та порядку її розповсюдження мають враховувати положення статті 29 та частини 3 статті 30 Закону України «Про інформацію», частини 3 статті 117 Закону України «Про медіа». Щодо вимог позовної заяви в частині видалення фото з вказаної публікації представник відповідача зазначила, що поширення (розміщення) фото у соціальній мережі в Інтернеті без обмеження кола користувачів, які можуть переглядати це фото, є публічним показом фото, яке здійснює ця особа самостійно. Тож використання таких фото є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою.Фотографія, що міститься в розглядуваній публікації була розміщена позивачем в соціальних мережах публічно, в зв`язку з чим її використання в публікації є правомірним. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з п. 19 вказаної постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.07.2018 у справі № 910/5117/17). При цьому невід`ємними ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Згідно з ч. 2 статті 47 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При цьому, перевіряючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд, як джерелом права, керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46) наголошено на тому, що предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншого боку, приписами ст. 2 Закону України «Про інформацію» визначено основні принципи інформаційних відносин, до яких належать: гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. У контексті викладеного, слід відзначити, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Зокрема, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство. При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації забезпечується баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У пункті 15 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27.02.2009\~№ 1\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи»,\~зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, для розгляду даної категорії справ необхідно встановити: чи мало місце поширення відповідачами інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Із змісту інформації, поширеної відповідачем, суд вбачає, що ці висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. Аналіз змісту оспорюваних позивачем публікацій свідчить про відсутність твердження про конкретні факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в них викладені оціночні судження особи у вигляді критичної оцінки автором подій пов`язаних з війною, а саме з обстрілами м. Баштанка. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Разом із тим, частиною першою статті 30 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право шукати, одержувати і поширювати інформацію. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Оспорювана інформація стосується війни в Україні, що становить суспільний інтерес і є предметом суспільного обговорення. Позивачем не надано жодного доказу виникнення у нього немайнової шкоди саме від поширення оспорюваної інформації. Кримінальне провадження за №22022150000000603 від 24.05.2022 року відкрите (виникло/з`явилося) раніше, ніж оспорювана інформація (15.07.2022 року), а затримання [PERSON] було здійснено 14.07.2022 року. Виходячи з вищенаведеного, підстав для задоволення позову немає. Щодо документів, що були надані Позивачем в судовому засіданні, яке відбулося 11.04.2025р., суд зазначає, що вказані матеріали (докази) не стосуються предмету доказування в даній справі та згідно зі ст. 83 ЦПК України не можуть бути прийнятті судом до розгляду. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed