Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

09 вересня 2024 року позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № 2038873803 у сумі 96896 гривень 21 копійка, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 62375 гривень 86 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 34520 гривень 35 копійок (а. с. 3-5 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 28 січня 2022 року між відповідачем АТ «ОТП БАНК» було укладено кредитний договір № 2038873803, за яким 13 жовтня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладеного договір факторингу № 13/10/23, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 2038873803 до [PERSON] в сумі 96896 гривень 21 копійка, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 62375 гривень 86 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 34520 гривень 35 копійок та 0 гривень заборгованості за комісією, перейшло до ТОВ «ЄАПБ». Вважає, що таким чином позивач набув право вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором та прохає суд стягнути зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 2038873803, у сумі 96896 гривень 21 копійка, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 62375 гривень 86 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 34520 гривень 35 копійок та заборгованості по комісії 0 гривень. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 15 хвилин 03 грудня 2024 року (а. с. 36), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 24744/24-вих/2/204/3570/24 від 15 жовтня 2024 року (а. с. 37). 30 жовтня 2024 року на поштову адресу суду (а. с. 45-69) та через підсистему «Електронний суд» (а. с. 71-75) надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. В огрунтування відзиву зазначає, що відповідно до вимог пункту 6-2 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 лютого 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» та на підставі внесених до нього змін, згідно із вимогами Закону України від 27 липня 2022 року № 2459-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання простроченої заборгованості у період дії воєнного стану в Україні», під час врегулювання простроченої заборгованості у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування кредитодавець, новий кредитор, колекторська компанія, фізичні та юридичні особи, залучені на договірних засадах кредитодавцем, новим кредитором, колекторською компанією до безпосередньої взаємодії із споживачем, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем або майновим поручителем, третіми особами, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та, які надали згоду на таку взаємодію, додатково зобов`язані дотримуватися таких вимог щодо етичної поведінки: не взаємодіяти за власною ініціативою із споживачем, який у передбачений цим пунктом спосіб (за допомогою будь-якого засобу комунікації, реквізити якого розміщено на веб-сайті такого кредитодавця або нового кредитора, з наданням копій підтвердних документів про належність споживача до захищеної категорії) повідомив про свою належність до захищеної категорії або щодо належності якого до захищеної категорії у вище передбачений спосіб повідомили близькі особи такого споживача, його представники, спадкоємці, поручителі, майнові поручителі або треті особи, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію. Стверджує, що він, повідомляв про це засобами електронної пошти на адресу cc@eadr.com.ua) АТ «ОТП БАНК», а також його дружина під час телефонної розмови з оператором ТОВ «ФК «ЄАПБ». Вказує, що для цілей пункту 6-2 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» захищеними категоріями є військовослужбовці Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, які проходять військову службу на території України. Зазначає, що згідно з вимогами статті 6 Розділу II «Загальна структура, чисельність та організація діяльності Державної прикордонної служби України» Закону України від 03 квітня 2003 року № 661-IV «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення. Разом з цим, вказує на те, що має місце факт не надання позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» йому інформації щодо Договору факторингу, що унеможливлює досудовий розгляд справи шляхом переговорів та, як наслідок, укладання нового договору між позивачем та відповідачем на більш сприятливих для останнього умовах, враховуючи те, що він самостійно утримує дружину та неповнолітніх дітей і, єдиним доходом якого є грошове забезпечення в в/ч [NUMBER] . Крім того, зазначає про те, що в договорі факторингу, відсутні деякі листи, а саме листи з розділами, пов`язаними з настанням форс-мажорних обставин. Більш того, йому не зовсім зрозумілі розрахунки суми боргу за Кредитним договором, де повинні бути враховані всі обставини щодо не сплати, своєчасно, боргу за Кредитним договором після 24 лютого 2022 року («кредитні канікули» від АТ «ОТП БАНК», знаходження його єдиного нерухомого майна на ТОТ АР Крим та, відправлення його (без його згоди) у відпустку без збереження заробітної плати з 01 березня 2024 року у ПрАТ «Київський річковий порт»). Тому прохає суду, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 07 листопада 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представниці позивача - Панкратової Т.В. (а. с. 96-101), в якій вона доводи відповідача заперечує. В обґрунтування відповіді на відзив зазначила те, що відповідач не заперечує того, що він уклав із АТ «ОТП БАНК» кредитний договір №2038873803, за яким сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення кредитного договору, на погоджених умовах шляхом особистого підписання кредитного договору. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Вважає, що з цього слідує, що в разі не спростування відповідачем презумпції правомірності кредитного договору - всі права, набуті сторонами правочину за цими договорами, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення кредитних договорів, підлягають виконанню. Разом з цим зазначає, що відповідач став військовослужбовцем 15 січня 2024 року, тоді як кредитний договір був укладений 28 січня 2022 року, що свідчить про те, що на момент укладення кредитного договору та до моменту відступлення права вимоги позивачу, а саме 13 жовтня 2023 року відповідач не був військовослужбовцем. Звертає увагу на те, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, відсотки за користування кредитними коштами нараховувалися відповідно до умов укладеного договору. Наголошує на тому, що договори, укладені між відповідачем та первісним кредитором, договір факторингу, укладений між первісним кредитором та ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Тому, прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 11 листопада 2024 року на адресу суду надійшли письмові заперечення відповідача на відповідь на відзив (а. с. 102-109), в яких він прохає суду врахувати обставини, через які він не може сплатити в повному обсязі позивачеві зазначену суму, бо, по-перше, він виховує двох неповнолітніх дітей віком до 17 років та оплачує кредит на автомобіль у розмірі близько 50 000 гривень на рік, по-друге, його дружина не працює, так як під час дії воєнного стану в Україні він постійно перебуває у В/Ч [NUMBER] , а тому догляд за дитиною покладається лише на неї. Тому прохає суд зменшити розмір матеріального відшкодування, зазначеного позивачем, враховуючи його статус військовозобов`язаного та його скрутне матеріальне становище, а також надати йому достатньо часу для відшкодування заборгованості. 13 січня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про врахування його статусу ветерана війни (учасника бойових дій) (а. с. 135-140). 16 січня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про врахування його статусу ветерана війни (учасника бойових дій) (а. с. 146-147). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові прохав суд про розгляд справи за його відсутності (а. с. 5). У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Яструб О.П., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обгругнтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву та письмових заперечень. Додаткових клопотань та заяв не мав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача - адвоката Яструба О.П., оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на викладене. Судом встановлено, що 28 січня 2022 року між [PERSON] та АТ «ОТП БАНК» укладено договір позики № 2038873803 (а. с. 6-8 та на звороті), за умовами якого позикодавець надає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 66800 гривень, строком до 28 січня 2026 року, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю відсотки за користування кредитом (40% річних) від суми позики. У вказаному договорі АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] узгодили суму кредиту, реальну річну процентну ставку, види платежів, загальну вартість кредиту (а. с. 6-8 та на звороті). В паспорті споживчого кредиту до цього договору, сторони узгодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші додаткову інформацію (а. с. 9 - 11). 13 жовтня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 13/10/23 (а. с. 15-16 та на звороті), за умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а Клієнт відступити факторові права грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою, процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить клієнту. Відповідно до вимог п. 6. 2.3 право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому, виконання фактором та клієнтом умов, що визначені цим пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається. Як убачається з матеріалів справи, даний договір сторонами підписаний 13 жовтня 2023 року так само, як і реєстр боржників (а. с. 16, 18). Відповідно до витягу з реєстру боржників № 1 до договору факторингу (а. с. 18) позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 2038873803 у сумі 96896 гривень 21 копійка, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 62375 гривень 86 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 34520 гривень 35 копійок, заборгованість по комісії 0 гривень. З довідки Державної прикордонної служби України в/ч [NUMBER] від 12 липня 2024 року № 08/169 вбачається, що капітан-лейтенант [PERSON] знаходиться на військовій службі по мобілізації у в/ч [NUMBER] з 15 січня 2024 року по теперішній час (а. с. 59). З довідки Державної прикордонної служби України в/ч [NUMBER] від 19 жовтня 2024 року № 08/274 вбачається, що капітан-лейтенант [PERSON] знаходиться на військовій службі по мобілізації у в/ч [NUMBER] з 15 січня 2024 року по теперішній час (а. с. 60). Також з матеріалів стави вбачається, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 105) та, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 106). З посвідчення серії [NUMBER] (а. с. 1378 на звороті) убачається, що [PERSON] є учасником бойових дій, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 1 ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України). Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, і на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17 та від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора, необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Як вбачається з матеріалів справи позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 2038873803 від 28 січня 2022 року на підставі договору факторингу № 13/10/23 від 13 жовтня 2023 року (а. с. 15-16), а відтак став новим кредитором для відповідача. З цих підстав, позивач прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2038873803 у сумі 96896 гривень 21 копійка, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 62375 гривень 86 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 34520 гривень 35 копійок, заборгованість по комісії 0 гривень. В свою чергу відповідач, із заявленої суми заборгованості не визнає, з посиланням на вимоги п. 6-2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Однак, суд не може в повній мірі погодитися з доводами відповідача, з огляду на наступне. Так, відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до вимог ст. 1 якого: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17 вказала, що за змістом наведених визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Так, пунктом 62 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» врегульовано питання простроченої заборгованості на період дії воєнного стану в Україні. Зокресма, на період дії воєнного стану та упродовж трьох місяців після його припинення або скасування банки, небанківські фінансові установи та колекторські компанії під час врегулювання простроченої заборгованості зобов`язані дотримуватися додаткових вимог щодо етичної поведінки, зокрема не взаємодіяти за власною ініціативою зі споживачем, що належить до захищеної категорії, та з його близькими особами. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до вимог Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України. Згідно з вимогами ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише за наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а позивачем не спростовано того, що відповідач [PERSON] з 15 січня 2024 року і по теперішній час є військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, призваним за загальною мобілізацією [INFO] . В той же час, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір з АТ «ОТБ Банк» відповідачем було укладено 28 січня 2022 року, а право вимоги за ним відступлено позивачу 13 жовтня 2023 року, тобто за два роки і рік відповідно до того, як він набув статусу військовослужбовця. Більш того, з витягу з реєстру боржників та розрахунку заборгованості вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 2038873803 у сумі 96896 гривень 21 копійка, після чого жодних нарахувань відповідачу не здійснював. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно [PERSON] користується пільгами, передбаченими ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», але виключно з 15 січня 2024 року, тобто з дати його мобілізації та на весь час його призову. При цьому, суд зазначає, що пільги передбачені статтею 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не розповсюджуються на кредитні правовідносини відповідача, які виникли до 15 січня 2024 року, а відтак останній не має права на звільнення від сплати процентів за користування кредитом, оскільки в період їх нарахування він не перебував на військовій службі. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Так, 28 січня 2021 року відповідач уклав кредитний договір № 2038873803 з АТ «ОТП Банк», право вимоги за яким перейшло позивачу. Відповідач умови договору належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідач заявлені позивачем вимоги жодним чином не спростував. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість: за кредитним договором № 2038873803 у сумі 96896 гривень 21 копійка, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 62375 гривень 86 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 34520 гривень 35 копійок, заборгованість по комісії 0 гривень, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 2038873803 у сумі 96896 гривень 21 копійка, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 62375 гривень 86 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 34520 гривень 35 копійок, заборгованість по комісії 0 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, при цьому, відповідно до приписів ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідач звільнений від сплати судового збору, суд доходить висновку про компенсацію позивачу судового збору за рахунок Держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved