Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

В обґрунтування позову позивач вказала, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 18 квітня 2003 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області. Згідно з договором [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила недобудований житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , та складається в цілому з недобудованого житлового будинку готовністю 47%, та який належить продавцям [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 31 серпня 1994 року за реєстровим № 3-948, згідно рішення Люботинської міської ради народних депутатів № 839 від 08 червня 1993 року. В подальшому позивач добудувала житловий будинок, але для введення його в експлуатацію необхідний кадастровий номер земельної ділянки, на якій він розташований. При підготовці документів позивачем з`ясовано, що земельна ділянка площею 1000 кв.м в [ADDRESS] вже була передана у власність [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів № 839 від 08 червня 1993 року з фонду земель Люботинської міської ради під будівництво індивідуального житлового будинку. Укладаючи договір дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, [PERSON] не була відчужена земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок, тому при придбанні житлового будинку придбано лише будинок, без земельної ділянки. Таким чином, власником житлового будинку є позивач [PERSON] , а власником земельної ділянки за цією ж адресою є [PERSON] , який набув права власності, але не зареєстрував його. На даний час позивач позбавлена не лише права розпорядження земельною ділянкою, а і можливості\~ введення в експлуатацію добудованого житлового будинку. [PERSON] зазначила, що вона двадцять років сплачує нарахований земельний податок за вказану ділянку, що підтверджується відповідними платіжними документами. Таким чином вона добросовісно заволоділа земельною ділянкою, що належала [PERSON] як колишньому власнику придбаного недобудованого житлового будинку, та відкрито і безперервно володіє нею протягом останніх двадцяти років, але оформити свої майнові права в позасудовому порядку не має можливості. Претензій щодо спірної земельної ділянки від [PERSON] чи інших осіб не надходило. Ухвалою від 19 березня 2025 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем Люботинською міською радою Харківської області у встановлений судом строк відзив не поданий. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, але подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позов підтримує повністю, та просила суд його задовольнити. Відповідач Люботинська міська рада Харківської області подала суду заяву, в який просила розгляд справи проводити за відсутності її представника. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. На земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 квітня 2003 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстр. № 1-460. Згідно з цим договором [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила недобудований житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , та складається в цілому з недобудованого житлового будинку готовністю 47%, та який належить продавцям [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, посвідченого в 2-й державній нотаріальній конторі Харківського району Харківської області 31 серпня 1994 року за реєстровим № 3-948, згідно рішення Люботинської міської ради народних депутатів 3839 від 08 червня 1993 року. Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00021928157 від 22 січня 2019 року, [PERSON] 03 листопада 2006 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та їй було присвоєне шлюбне прізвище « [PERSON] ». Цей шлюб був розірваний на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 03 грудня 2018 року, справа № 630/587/18. В подальшому, 11 липня 2019 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені [NUMBER] , виданим 11 липня 2019 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Отже позивач [PERSON] є тією особою, яка набула у власність недобудований житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 квітня 2003 року. Але предметом цього договору купівлі-продажу не була земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок. На підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів № 839 від 08 червня 1993 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку з фонду земель Люботинської міської ради площею 1000 кв.м в [ADDRESS] під будівництво індивідуального житлового будинку. Таким чином, при укладенні договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, [PERSON] не була відчужена земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок, тому при придбанні житлового будинку придбано лише будинок, без земельної ділянки. На теперішній час позивачем завершено будівництво житлового будинку, але ввести його в експлуатацію вона не має можливості через відсутність кадастрового номеру земельної ділянки. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. За змістом наведеної норми для набуттям права власності за набувальною давністю потрібна сукупність таких умов - володіння має бути добросовісним, тобто таким коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності та володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд в Постанові від 04 липня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності». Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем [PERSON] на підтвердження позовних вимог надано копії платіжних квитанцій про сплату земельного податку за земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2004 року. З цього випливає, що [PERSON] добросовісно заволоділа земельною ділянкою, що належала [PERSON] як колишньому власнику придбаного недобудованого житлового будинку, хоча й не була обізнана про це, та відкрито, безперервно володіє нею протягом останніх двадцяти років. Оскільки, починаючи з 18 квітня 2003 року та по теперішній час позивач фактично добросовісно володіє житловим будинком та земельною ділянкою, продовжує відкрито та безперервно володіти та користуватись земельною ділянкою, утримувати таку ділянку та розташований на ній житловий будинок, а також те, що ніхто не заявив про свої права на спірну земельну ділянку, тому суд задовольняє позов в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved