Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 30 860,66 грн., з яких залишок простроченого кредиту в сумі 19\~602,11 грн. та залишок прострочених комісій в сумі 11\~258,55 грн. Також, просить стягнути судові витрати: 2422,40 грн. зі сплати судового збору та 7200,00 грн. на оплату професійної правничої допомоги. \~ \~ \~ Свої\~вимоги обґрунтовує\~тим,\~що 14.08.2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та\~\~ [PERSON] укладено в паперовій формі кредитний договір №22030000141516 з власноручним підписом клієнта, відповідно до умов якого, банк надав Клієнту грошові кошти в сумі 38\~100,00 грн на 36 місяці зі сплатою процентів на строкову заборгованість у розмірі 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти на умовах, встановлених договором. Одночасно з укладенням кредитного договору Клієнт уклав з «УНІКА-ЖИТТЯ» договір добровільного страхування, розмір страхового платежу становить 8100,00 грн. Клієнт частково виконав свої зобов`язання з повернення суми кредиту та оплати нарахованих комісій в розмірі 55\~094,49 грн. 11.04.2024 року АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал» уклали договір факторингу №11/04/24, відповідно до умов якого АТ «Банк Кредит Дніпро» відступило ТОВ «Санфорд Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за кредитним договором №22030000141516 від 14.08.2021 року, що укладений між АТ «Банк Кредит Дніпро» та\~\~ [PERSON] . З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Відповідач взятих на себе зобов`язань по кредитному договору не виконує, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, що і стало підставою звернення до суду з позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2025 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов. У судове засідання представник позивача не з`явився, але просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням, відзив на позовну заяву не надав. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками та конверти з судовою повісткою, що направлявся за адресою останнього відомого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення «За закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 14 ЦК України\~цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14.08.2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та\~\~ [PERSON] укладено в паперовій формі кредитний договір №22030000141516 з власноручним підписом клієнта, відповідно до умов якого, банк надав Клієнту грошові кошти в сумі 38\~100,00 грн на 36 місяці зі сплатою процентів на строкову заборгованість у розмірі 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних. Одночасно з укладенням кредитного договору Клієнт уклав з «УНІКА-ЖИТТЯ» договір добровільного страхування, розмір страхового платежу становить 8100,00 грн. АТ «Банк Кредит Дніпро» повністю виконало умови Договору, відкривши поточний рахунок та зарахувавши Клієнту грошові кошти в сумі 38 100,00 грн., з яких сплатив на рахунок «Уніка -ЖИТТЯ» страховий платіж від імені клієнта в сумі 8100,00 грн. З наданої суду виписки по рахунку [PERSON] встановлено, що відповідач активно користувався коштами Банку та частково погашав заборгованість з повернення суми кредиту та оплати нарахованих комісій в розмірі 55\~094,49 грн. , що свідчить про визнання відповідачем правовідносин між ним та Банком. Разом з тим, відповідач належним чином не виконував кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість, яка відповідно до розрахунку заборгованості АТ «Банк Кредит Дніпро» станом на 10.04.2024 року складає 30 860,66 грн., з яких залишок простроченого кредиту в сумі 19\~602,11 грн. та залишок прострочених комісій в сумі 11\~258,55 грн. У подальшому, 11 квітня 2024 року між акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» укладено Договір факторингу № 11/04/24 від 11 квітня 2024 року, згідно з умовами якого АТ «Банк Кредит Дніпро» відступило ТОВ «Санфорд Капітал» права грошової вимоги за Кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з Реєстру боржників, що є додатком до договору факторингу № 11/04/24 від 11 квітня 2024 року, ТОВ «Санфорд Капітал» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №22030000141516 від 14.08.2019 року, боржником за яким є [PERSON] , у загальному розмірі 30\~860,66 гривень. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1\~ст. 516 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~1077, ч. 1 ст.\~1084 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Отже, до ТОВ «Санфорд Капітал», відповідно до договору факторингу №11/04/24 від 11.04.2024 року, перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №22030000141516 від 14.08.2019 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1статті 530\~ЦК України\~встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за договором не виконував у зв`язку з чим, за останнім утворилась заборгованість за кредитним договором №22030000141516 від 14.08.2019 року, що складає 30860,66 грн., з яких залишок простроченого кредиту в сумі 19\~602,11 грн. та залишок прострочених комісій в сумі 11\~258,55 грн. Відповідно до\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі\~статтею 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором в ході розгляду справи відповідачем не оспорювався. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даними договором. Відповідно до ч. 2\~ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. У відповідності до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Щодо заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями у розмірі 11\~258,55 грн. яка відображена в розрахунку заборгованості позивача суд зазначає наступне. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року. 16 жовтня 2011 року набрав чинності\~Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8\~розділу І цього Закону\~частину четверту\~статті 11 Закону № 1023-XII\~було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності\~Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст\~статті 11 Закону № 1023-XII\~виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію\~Закону № 1023-XII\~до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону № 1734-VIII. Закон № 1734-VIII\~у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавцята кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Наведені вище приписи\~Закону України «Про споживче кредитування»\~у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина\~Закону України «Про споживче кредитування»\~передбачав можливість встановлення комісії за отримання та управління кредиту. Отже,\~Закон України «Про споживче кредитування»\~передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Суд бере до уваги, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання і згідно матеріалів справи має заборгованість перед ТОВ «Санфорд Капітал», яке є правонаступником кредитора. Враховуючи викладене, а також те, що доказів повернення кредиту чи спростування вказаних обставин, на час розгляду справи відповідачем не надано, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №22030000141516 від 14.08.2019 року, в межах заявлених позовних вимог, що складає 30\~860,66гривень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4\~ст. 137 ЦК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На виконання вимог ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~позивачем до позову додано Договір про надання правової допомоги № 1/04 від 01.04.2024 року, укладений між ТОВ «Санфорд Капітал» та АО «Альянс ДЛС», акт-приймання передачі наданої правничої допомоги, вартість послуг зі змісту якого слідує, що вартість наданої ТОВ «Санфорд Капітал» правничої допомоги в межах розгляду даної справи становить 7200 грн. Відповідно до ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд дійшов висновку, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7200 грн є неспівмірною із складністю справи та виконаними роботами. Суд враховує, що дана категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання. Пакет документів, що доданий до позовної заяви, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial