Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

У травні 2024 року представником позивача за первісним позовом, через систему Електронний суд, подано до суду позовну заяву, в якій просив визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 08.09.2012 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського району управління юстиції Львівської області, актовий запис №160. [INFO] у позивача з відповідачем народилась донька [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції у Львівській області у книзі записів актів громадянського стану зроблено запис про народження за №177. Цей факт підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . 31.05.2018 року було винесено Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, справа №204/1733/18, яким шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітня донька, [PERSON] постійно проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом №13/01 від 13.01.2024 про фактичне проживання осіб. Разом з тим, до матеріалів справи надаються докази, а саме письмові пояснення свідків: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] навчається у 4-А класі Дніпровської гімназії №30 Дніпровської міської ради, що підтверджується довідкою №4 від 11.01.2024. Дитина навчається вже у 4 класі, має високий рівень знань та забезпечена всім необхідним. Всіма питаннями, які виникають стосовно навчання дитини в школі, вирішує виключно позивач. Відповідача у визначеній школі ніхто ніколи не бачив. Позивач з 2020 року двічі на тиждень, систематично водив доньку на зайняття англійською мовою до учбового центру «Клубок», що підтверджується довідкою від 12.01.2024 року, виданою учбовим центром за підписом ФОП « [PERSON] ». Відповідач з 2019 року не проживає з позивачем та своєю донькою. Майже не цікавиться життям дитини. Не намагається та не приймає взагалі ніякої участі в навчанні дитини. Не доглядає та не забезпечує дитину необхідним. З 2019 року відповідач проживає за кордоном та в Україні майже не буває. Позивач, з 2019 року самостійно утримує дитину, забезпечує всім необхідним. В домі де проживає дитина з позивачем, останній повністю організував дочці окрему кімнату, зробив там ремонт, облаштував всім необхідним для навчання та життя. Позивач самостійно забезпечує дитину одежею, іграшками, харчуванням та інше. Позивач має фінансову спроможність забезпечувати дитину всім необхідним, працює з 2017 року в ПП «БІОНТОП» на посаді оператора виробничої дільниці, має стабільну та високу зарплатню, що підтверджується довідкою №БП00- 000001 від 11.01.2024 про дохід Позивача за 2023 рік. ПП «БІОНТОП» 23.04.2024 видало характеристику Позивача, за якою останнього визначено як відповідального, сумлінного та кваліфікованого працівника. Позивач разом з дочкою проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок належить батьку Позивача - [PERSON] на підставі права власності за рішенням суду від 15.09.1989 справа №2- ІІ90. Власник будинку не заперечує та надає згоду щодо фактичного проживання Позивача та його доньки у своєму будинку, а також не заперечує щодо винесення рішення суду, де буде визначено місце проживання дитини у його будинку, зазначене підтверджується погодженням від 06.05.2024 року. Разом з тим, зазначає, що станом на сьогодні, у будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Це домоволодіння, яке фактично поділено на два будинки, має два окремі входи. Тому, у будинку, де проживає позивач з донькою, в окремій кімнаті проживають лише батьки позивача. Всі інші зареєстровані у домовій книзі люди, або не проживають у визначеному будинку, або проживають в другій частині домоволодіння. Позивач не має шкідливих звичок, не вживає алкоголь, має позитивну характеристику на роботі, в школі, з сусідами. Представником відповідачки було подано відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В обґрунтування відмови вказано наступне. В позовній заяві позивачем вказаний такий доказ як «Копія домовой книги», однак в додатках до позову такий доказ відсутній. Є дві сторінки невідомо з якого документу, вони належним чином не оформлені, отже, це не є належним та допустимим доказом. Доказів того, що у позивача є оформлені трудові відносини з юридичною особою ПП «Біонтоп» (витяг з трудової книжки, наказ про прийом на роботу, трудовий договір, посадова інструкція) позивачем не надано. Довідка про доходи станом на дату подання позову Позивачем не надана. Довідка від 12.01.2024 року про відвідування учбового центру « [INFO] » підписана ФОП [PERSON] , хто це і яке відношення має до учбового центру « [INFO] » - невідомо, документів на підтвердження державної реєстрації такого учбового центру та наявності ліцензії щодо надання освітніх послуг не надано, договору надання послуг з учбовим центром не надано, жодного доказу на підтвердження оплати якихось послуг, пов`язаних з дитиною [PERSON] (платіжні доручення, банківські виписки з посиланням на договір надання послуг тощо), позивачем не надано. Те, що позивач є активним членом колективу свідчить тільки про те, що він проводить багато часу з колективом (крім основної роботи та додаткових обов`язків), отже, дитина буде вдома одна, без батька та необхідного догляду. Характеристика батьку за підписами [PERSON] та [PERSON] видана без дати її складання. Також вказана в ній адреса начебто як адреса проживання [PERSON] та [PERSON] не відповідає дійсності. Жодних ідентифікуючих ознак особи « [PERSON] », будь-яких документів на підтвердження повноважень особи «[PERSON]» позивачем не надано. Письмові пояснення [PERSON] містять оціночні судження - «судячи з всього не цікавиться життям дитини». Однак між поняттями «оціночне судження» та «факти» є різниця. Пояснення громадянки [PERSON] не є такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Документа про право власності позивача на житло, в якому позивач просить суд встановити місце проживання дитини [PERSON] , позивачем не надано. Жодного доказу на підтвердження витрат позивача (платіжні документи, чеки про оплату) на дитину [PERSON] позивачем не надано. Також, позивач до подання позову до суду зобов`язаний був звернутись до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Позивачем не надано, рішення органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком позивачем разом з позовною заявою не надано. 03.05.2019 року відповідачка зареєструвала шлюб з громадянином Хашимітського Королівства Йорданії [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (копія надається). Наразі з чоловіком та дітьми проживає в Великій Британії. За усною домовленістю між позивачем та відповідачкою дитина тимчасово залишилась у батька на час, поки відповідачка вирішить побутові питання, щоб вона могла забрати дитину до себе. Те, що відповідачка (мати дитини) проживає за межами України, саме по собі не свідчить про те, що мати не приймала участь у вихованні та забезпеченні дитини, та не позбавляє права дитини перебувати також разом із матір`ю. Відповідачка приїздила до доньки в Україну кожен рік протягом 2020-2024 рр. Також спілкування відповідачки з донькою проходило у телефонному режимі, про що знав позивач. Коли відповідачка приїздила в Україну, вона купляла дитині і одяг, і іграшки, і книжки, водила її в дитячі розважальні заклади, ігрові центри тощо, що підтверджується платіжними документами (скріншоти платіжних документів). Відповідачка зверталась з дитиною до лікарів для огляду [PERSON] - до стоматолога (у дитини періодонтит зубів, копія довідки про візит до лікаря-стоматолога від 09.11.2023р., до офтальмолога (фото візиту до офтальмолога надається), перевіряла наявність/відсутність у дитини алергії на ліки (результати лабораторних досліджень від 06.11.2023р. в електронній формі надається). 16.05.2024 року позивач надав свою згоду на виїзд доньки [PERSON] до Республіки Польща та/або Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О.О., яка зареєстрована в реєстрі за №830. При тому, що під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. і який подовжувався неодноразово, нотаріальний дозвіл батька на перетин кордону дитиною не вимагається незалежно від мети виїзду, позивач був обізнаний про виїзд дитини з відповідачкою та не заперечував проти нього. Тобто дії по зміні місця проживання дитини не були самочинними з боку відповідачки і жодним чином не можуть трактуватись як викрадення дитини. В Великій Британії Відповідачка знаходиться офіційно, проживає там разом з чоловіком [PERSON] та спільною дитиною, має посвідку на проживання, працевлаштування дозволене, є договір на оренду житла. Фінансове забезпечення сім`ї здійснює чоловік Відповідачки [PERSON] . Відповідачка від держави отримує соціальну допомогу (до травня 2024р. - 1100 фунтів стерлінгів в місяць, з травня 2024р. - 1143 фунтів стерлінгів в місяць), що підтверджується платіжними документами за 08.09.2023р., 08.10.2023р., 08.11.2023р., 08.12.2023р., 08.01.2024р., 08.02.2024р., 08.03.2024р., 08.04.2024р., 08.05.2024р., 08.06.2024р., 08.07.2024р. У Великій Британії передбачені ряд виплат в тому числі і на дітей, а також інші види соціальної виплати та побутової допомоги для забезпечення дитини. Також Відповідачка зареєстрована як платник податків, наразі відкриває власний бізнес, і докази на підтвердження цього будуть надані суду після реєстрації бізнесу в офіційних установах. Отже, Відповідачка має достатній дохід щоб забезпечувати і себе, і дитину всім необхідним. [PERSON] має дозвіл на перебування в Великій Британії та має право перебувати у Великій Британії за законом UKRAINE SCHEME . З вересня 2024 року [PERSON] буде навчатись в школі Квин Кресент Скул (Queen's Crescent School (Windsor Close, Chippenham, Wiltshire,SN14 0QT)). Отже, станом на сьогоднішній день малолітня дитина [PERSON] проживає в Європі, у безпечному та комфортному середовищі, такі дії є необхідними для створення безпечних умов для життя та здоров`я [PERSON] , що є першочерговим обов`язком батьків, особливо за умови військової агресії російської федерації проти України. При цьому, зважаючи на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки дитини та її права на життя. Повернення дитини в Україну означає пряму загрозу життю дитини. Відповідачка жодним чином не забороняє батьку дитини спілкуватись з дитиною засобами телекомунікацій (у вайбері, телеграмі, месенджері тощо). І дитина [PERSON] спілкується з батьком по телефону, в месенджерах. Представником відповідачки за первісним позовом було подано зустрічний позов відповідно до якого вона просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказано наступне. 08.09.2012 року між громадянином [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] у них народилась донька [PERSON] 31.05.2018 року шлюб було розірвано відповідно до Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2018 року. Позивачка за зустрічним позовом зареєструвала шлюб з громадянином Хашимітського Королівства Йорданії [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , , переїхала до Туреччини, [INFO] у шлюбі народила дитину (донька [PERSON] ), і в травні 2022 року позивачка за зустрічним позовом переїхала на постійне місце проживання до Великої Британії. Дитина ( [PERSON] ) тимчасово залишилась у батька, однак позивачка за зустрічним позовом приїздила до доньки в Україну кожен рік, частіше це було неможливо через вагітність та народження дитини. Також спілкування позивачки за зустрічним позовом з донькою проходило у телефонному режимі, про що знав відповідач за зустрічним позовом. Коли [PERSON] приїздила в Україну, вона купляла дитині і одяг, і іграшки, і книжки, водила її в дитячі розважальні заклади, ігрові центри тощо, що підтверджується платіжними документами. Також вона, зверталась з дитиною до лікарів для огляду [PERSON] - до стоматолога (у дитини періодонтит зубів), до офтальмолога, перевіряла наявність/відсутність у дитини алергії. Позивачка за зустрічним позовом зверталась з дитиною до українських лікарів в Україні, що свідчить про те, що вона регулярно приїздила в Україну до доньки та опікувалась її здоров`ям тощо. 16.05.2024 року відповідач за зустрічним позовом надав свою згоду на виїзд доньки [PERSON] до Республіки Польща та/або Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О.О., яка зареєстрована в реєстрі за №830. При тому, що під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. і який подовжувався неодноразово, нотаріальний дозвіл батька на перетин кордону дитиною не вимагається незалежно від мети виїзду, відповідач за зустрічним позовом був обізнаний про виїзд дитини з позивачкою за зустрічним позовом та не заперечував проти нього. Тобто дії по зміні місця проживання дитини не були самочинними з боку позивачки за зустрічним позовом і жодним чином не можуть трактуватись як викрадення дитини. Жодного рішення органу опіки і піклування або суду про визначення місця проживання [PERSON] , яке б позивачка за зустрічним позовом самочинно змінила, не існує. В Великій Британії позивачка за зустрічним позовом знаходиться офіційно, має посвідку на проживання, працевлаштування дозволене відповідно до посвідки на проживання [NUMBER] , проживає з сім`єю в будинку відповідно до договору на оренду житла від 28.02.2024р. позивачка за зустрічним позовом має достатній дохід щоб забезпечувати і себе, і дитину всім необхідним. [PERSON] має дозвіл на перебування в Великій Британії та має право перебувати у Великій Британії за законом UKRAINE SCHEME відповідно до листа від Департаменту віз та імміграції МВС Великої Британії від 19.06.2024р. Відповідачем за зустрічним позовом подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відмови зазначає наступне. Позивач у зустрічному позові зазначає наступне, що з отриманих, на витребування суду, відповідей від Державної прикордонної служби України №204/5036/24 від 17.07.2024 встановлено дати виїзду за кордон з Україною та дати повернення з-за кордону [PERSON] . Так, остання, перебувала за кордоном: виїзд за межі України: 21.02.2019 - повернення 25.02.2019, за кордоном: 4 дні; виїзд за межі України: 02.06.2019 - повернення 11.06.2019, за кордоном: 9 днів; виїзд за межі України; 19.09.2019 - повернення 11.10.2019, за кордоном: 22 дні; виїзд за межі України; 30.11.2019 - повернення 05.03.2020, за кордоном: 96 днів; виїзд за межі України; 05.03.2020 - повернення 07.03.2020, за кордоном: 2 дні; виїзд за межі України; 08.03.2020 - повернення 30.08.2020, за кордоном: 175 дні; виїзд за межі України; 21.09.2020 - повернення 15.05.2021, за кордоном: 236 днів; виїзд за межі України; 16.06.2021 - повернення 13.07.2021, за кордоном: 27 днів; виїзд за межі України; 01.08.2021 - повернення 28.01.2022, за кордоном: 180 днів; виїзд за межі України; 17.02.2022 - повернення 19.10.2023, за кордоном: 609 дні; виїзд за межі України; 10.11.2023 - повернення 23.05.2024, за кордоном: 195 дні. З наведеного вище випливає те, що зовсім не народження другої дитини не дозволяло позивачу за зустрічним позовом приділяти час [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом фактично ще з лютого 2019 року покинула власну дочку та займалася виключно власними справами. За останні п`ять років позивач за зустрічним позовом знайшов лише 7 днів на те, щоб вивезти дитину за кордон на відпочинок, хоча [PERSON] , як вбачається з наведеної вище інформації фактично проживає за кордоном з 2020 року. Відповідач за зустрічним позовом не заперечує той факт, що приблизно один, іноді два рази на рік позивач за зустрічним позовом приїжджала в Україну на декілька днів, та бачилась з дитиною, але це все виглядало більше як поставити галочку, щоб дитина не забувала як мати виглядає в цілому, ніж материнські відчуття та обов`язки. Зазначає, що з 2019 року позивач за зустрічним позовом не перерахував та не передав жодної копійки для утримання та придбання необхідного для [PERSON] . Щодо іншого, так єдиний випадок який підтверджує відповідач за зустрічним позовом це звернення позивача за зустрічним позовом з дитиною на огляд до стоматолога, де у дитини було виявлено періодонтит зубів. Відповідач за зустрічним позовом систематично в певному проміжку часу, як радять лікарі, водив на огляд дитину до стоматолога. Відповідач за зустрічним позовом не одноразово звертався до позивача за зустрічним позовом і просив укласти договір про визначення місця проживання дитини з ним та договір щодо самостійного виховання дитини, оскільки дитина фактично останні 5 років проживає з відповідачем. Оскільки була отримана відмова було визначено необхідність подати позовну заяву про визначення місця проживання дитини з Відповідачем за первісним позовом. Відповідач за зустрічним позовом не скриває, що зазначені дії були зроблені не для того щоб якимось чином обмежити права позивача за зустрічним позовом, зазначені дії були зроблені як перший етап для можливості отримати відстрочення від мобілізації. Спочатку необхідно було визначити місце проживання дитини з відповідачем за первісним позовом, а потім була би подана позовна заява про встановлення факту самостійного виховання. Тобто фактично відповідач шукав допомоги від позивача щодо документального оформлення відстрочення мобілізації, через те, що дитина фактично проживає та знаходиться на утриманні у нього, але Позивач за зустрічним позовом, вже традиційно виявився людиною на яку не можна розраховувати. Позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що отримує дохід, підміняючи поняття з отриманням соціальної допомоги. Соціальна допомога це є виключно допомога для життя людини поки остання не знайде роботу та не буде працювати та отримувати самостійно дохід. Отже ніякий дохід позивач за зустрічним позовом не отримує. Позивач два роки живе на соціальну допомогу. Також зазначення конвертації у гривневий еквівалент є недоцільною, оскільки вартість оренди житла, одягу, харчування та інше значно відрізняються між державами, тому оцінити чи достатньо отримує Позивач за зустрічним позовом соціальної підтримки для нормального життя достатньо важко. Тим більше, що оренда будинки за договором оренди від 28.02.2024, п. 2 вартує 925 фунтів, що в свою чергу близько 80% всього бюджету соціальної підтримки, що отримує позивач за зустрічним позовом. З наданих у зустрічному позові висновків психолога вбачається абсолютно нормальний психологічний та емоційний стан дитини, реагування на різні ситуації та подолання складнощів. Дитина розвинута, усвідомлює свої сильні сторони. Має підтримку близьких у складних ситуаціях. Матір дитини не природно віддалена для неї, що може свідчити про емоційну дистанцію дитини з матір`ю, що і не дивно. Також вказує, що повномасштабна війна в Україні почалась 22 лютого 2022 року, при цьому позивач за зустрічним позовом згадала про безпеку дитини лише коли минуло два роки війни, що вчергове підкреслює ставлення позивача за зустрічним позовом до дитини як до якоїсь речі. Разом з тим, законодавчо встановлено, на сьогоднішній день, необхідність першочергово запитати думку дитини, де і с ким вона хоче бути, оскільки їй вже 10 років і вона має право висловити свої побажання. Представником позивача за зустрічним позовом подано до суду відповідь на відзив на зустрічний позов, відповідно до якого просить задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом надає скріншоти своєї переписки в месенджері з особою, яка підписана як «Дочурка» (при цьому кому належить даний номер телефону не встановлено). Проаналізувавши надані скріншоти, видно як відповідач за зустрічним позовом постійно доводить дитину до психологічних зривів та панічних атак постійним питанням «Ти хочеш в Україну?». Відповідач за зустрічним позовом тероризує малолітню дитину вимогою зробити фото візи та надіслати йому (з якою метою?). Цей терор малолітньої дитини закінчується її криком відчаю. Твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що позивачка за зустрічним позовом нібито викрала дитину, є безпідставними, неправдивими, такими що вводять суд в оману, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Перетин кордону України дитиною та позивачкою за зустрічним позовом відбувся і за згоди відповідача за зустрічним позовом, і до відкриття провадження у справі за його позовом про визначення місця проживання дитини з ним. Щодо твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що договір оренди будинку, в якому позивачка за зустрічним позовом проживає разом з сім`єю, укладений лише до 27.02.2025 року, поясняє, що є порядок пролонгації договорів (в тому числі, договорів оренди житла). При цьому зазначає, що і сам відповідач за зустрічним позовом (як і його представник) можуть в будь-яку секунду взагалі втратити своє житло в місті Дніпро через збройну агресію російської федерації та ведення бойових дій, ракетні обстріли тощо. Однак позовними вимогами за зустрічним позовом є визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. Тобто, без визначення конкретної адреси. Тому адреса місця проживання взагалі не має ніякого значення для вирішення даної справи судом. Твердження відповідача за зустрічним позовом, що позивачка за зустрічним позовом обмежує дитину у спілкуванні з батьком, спростовується самим Відповідачем, який надав десятки сторінок скріншотів його переписки з дитиною у месенджері, також у відзиві він зазначає про неодноразові розмови батька з дитиною по телефону. Позивач за первісним позовом та його представник [PERSON] в судовому засіданні просили задовольнити первісний позов, у задоволенні зустрічного відмовити. Відповідачка за первісним позовом та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити. Представник Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником надано до суду клопотання відповідно до якого просила завершити розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. [INFO] народилася [PERSON] , батьками, якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року по справі №204/1733/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який укладений 08 вересня 2012 року, розірваний. З 2019 року по домовленості дитина залишилася проживати з батьком. [PERSON] відвідувала школу № 30 ДМР. Позивачем за первісним позовом надано довідку Дніпровської гімназії №30 ДМР від 11 січня 2024 року №04 відповідно до якої [PERSON] , навчалася в 4-А класі Дніпровської гімназії №30 ДМР (том 1 а.с. 16). Згідно характеристики, яка підписана директором та класним керівником Дніпровської гімназії №30 ДМР вбачається, що сім`я із трьох осіб проживає за адресою: [ADDRESS] - батько, донька та бабуся Дитині відведена окрема кімната, в якій організовано робоче місце для навчання. Житлово-побутові умови чудові для проживання у дитини. Багато іграшок, книг, техніки. Після закінчення начальної школи, батько перевів [PERSON] в гімназію. З пояснень матері дитини, [PERSON] в судовому засіданні [PERSON] на теперішній час продовжує навчання в українській школі (домашнє навчання онлайн) та навчається в англійській школі, що не спростовується позивачем. 16 травня 2024 року [PERSON] надав свою згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Республіки Польща та /або Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії з метою відпочинку з 25 травня 2024 року по 20 серпня 2024 року (том 1 а.с. 115). Тобто, [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] виїхала разом з дитиною за кордон та на теперішній час проживає в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії. Крім того слід зазначити, що в умовах воєнного стану виїзд за кордон дітей з одним з батьків дозволяється без нотаріально посвідченої згоди іншого з батьків. Позивачем за первісним позовом надано до суду протокол психологічної консультації учениці 4-А класу [PERSON] . Мета даного дослідження донести до учнів, що в умовах стресових подій дитині важливо розуміти, що вона може отримати підтримку від інших людей. В колі близьких людей, яким дитина довіряє [PERSON] вказала батька, бабусю, подруги. Потенційно це мама, сусіди та друзі. В висновку зазначено, що дитина має чітке уявлення про своє оточення, має коло близьких та друзів, яким можна довіряти, знає до кого може звернутися про допомогу. Однак, матір дитини відділена від центрального кола (самої дитини), що може свідчити про емоційну дистанцію дитини з матір`ю. Додаткової індивідуальної психокорекційної роботи дитина не потребує (том 3 а.с.121,122). Відповідно до довідки від 16.10.2024 року, яку перекладено з англійського на українського, [PERSON] є ученицею 5-го класу Wren у школі Queen`s Crescent. [PERSON] ввічлива, вихована та добра учениця свого класу. 28 лютого 2024 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір гарантованої оренди на обмежений термін, у відношенні приміщення 6 Седжфілд Вей, Чіпенхем, Вілтшир, SN14 0YW, Англія. Як було пояснено [PERSON] вона проживає за цією адресою з чоловіком, дитиною [PERSON] , та спільною дитиною з теперішнім чоловіком. Крім того, місце проживання дитини за вказаною адресою підтверджується довідкою (том 4 а.с. 115) Уілтширської ради від 23 липня 2024 року відповідно до якої [PERSON] живе в чистому та охайному двокімнатному будинку на 2 поверхах, він добре мебльований. Батько дитини [PERSON] працює в ПП «Біонтоп» оператором виробничої дільниці (том 1 а.с. 23), за час роботи зарекомендував себе як відповідальний, сумлінний і кваліфікований працівник. В судовому засіданні було допитано свідків на стороні позивача за первісним позовом: [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона сусідка. Вказала, що батько водив дитину до школи, зі школи забирали дідусь з бабусею. [PERSON] дуже хороший батько. [PERSON] вказала, що вона директор Гімназії №30. [PERSON] гарний батько, допомагав школі. Дівчинка чиста, охайна, приємна у спілкуванні. Матір ніколи не бачила. З метою обстеження умов проживання головними спеціалістами відділу захисту прав дітей Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради проведено обмеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , згідно якого вбачається, що для виховання та розвитку дитину створені такі умови: дитина має окрему кімнату, шкаф для речей, комп`ютер, ноутбук, відділено місце для навчання, за результатами якого складено акт та з`ясовано, що умови проживання задовільні. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що ними в акті обстеження умов проживання від 08 січня 2025 року було вказано всіх зареєстрованих за цією адресою проживання фізичних осіб, як того вимагає форма (бланк). Спеціалістами відділу захисту прав дітей не встановлено хто конкретно проживає у будинку за адресою [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом просить визначити місце проживання дитини за адресою [ADDRESS] , у житловому будинку власником якого є [PERSON] , про що зазначає в позові. Також, надає лист (погодження) (том 1 а.с. 19) відповідно до якого [PERSON] не заперечує, та надає згоду на те, щоб судом було визначено місце проживання дитини за адресою його будинку [ADDRESS] . Проте, суду не відомо, дійсно чи [PERSON] надав таку згоду, оскільки погодження оформлено на звичайному листі, в якості свідка в суді, для допиту, позивач за первісним позовом відповідно клопотання не подавав. Позивач за первісним позовом [PERSON] надав пояснення в судовому засіданні у якості свідка та пояснив суду, що він водив дитину на танці, англійський. Він не обмежував спілкування дитини з матір`ю. З 2019 по 2024 роки два рази на рік на 2-3 тижня мати брала дитину до себе. Після розірвання шлюбу, у нього були відносини з жінками [PERSON] , у 2019 з [PERSON] . До семи років дитина спала разом з ним в ліжку, далі в окремому ліжку. Мати дитини оплатила поїздку з дитиною та купувала деякі речі. Відповідачка була добавлена в чат класу дитини, але участь в життя класу не приймала. Судом встановлено, що 03 травня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с. 122). Як вказала відповідачка за первісним позовом, [INFO] у шлюбі вона народила дитину (доньку [PERSON] ). В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона не припиняла спілкуватися з дитиною, спілкувала за допомогою, месенджерів, приїздила до України в період з 21 лютого 2019 року по 26 травня 2024 року, за винятком періоду COVID-19 та вагітності, що підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України (т. 1 а.с. 228). Коли приїзжала до України проводила час з донькою. Батько цьому не перешкоджав. В період навчання в школі № 30 була підключена до чату батьків, що підтвердила голова батьківського комітету, свідок [PERSON] , та сам позивач за первісним позовом [PERSON] [PERSON] , 31 грудня 2024 отримала в у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії, з дозволом на перебування для громадян України, працевлаштування дозволене. Відповідно до довідки від 16.10.2024 року, яку перекладено з англійського на українського, Мама [PERSON] завжди доброзичлива і доступна, вона активно ставила запитання, щоб допомогти [PERSON] освоїтися з першого дня в школі та щодня з того час. Вона завжди цікавилася успіхами своєї дитини та регулярно обговорює це з класним керівником. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України). У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини». Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно Розпорядження Голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради «Про затвердження висновку щодо недоцільності визначення місця проживання дитини» затверджено висновок, відповідно до якого є недоцільним визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що з визначенням місця проживання дитини розглядається за місцем проживання (перебування) дитини, відповідно до наданих документів [PERSON] проживає за межами України. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок). Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. У статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок. Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі. У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо. Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак невчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень. Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22). Визначення місця проживання дитини з матір`ю, не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Тобто, у разі, якщо донька буде проживати (вже проживає) разом з матір`ю, батьківські права відповідача не будуть порушені та він не буде позбавлений можливості здійснювати свої батьківські права (ускладнено транскордонним компонентом) та виконувати обов`язки щодо дитини у повному обсязі. Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/5336/19 (провадження № 61-9819св22). Суд встановив, що між сторонами існує особистий конфлікт, який негативно впливає на дитину. Суд враховує, малолітній вік дитини, що дитина вже тривалий час проживає з матір`ю у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, яка сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки, створивши дитині належні умови проживання, турбується про дитину. Судом під час підготовчого засідання, було роз`яснено сторонам про необхідність вислухання думки дитини з метою виконання вимог статті 171 СК України. Однак представник відповідачки за первісним позовом категорично заперечувала проти встановлення думки дитини оскільки дитина малолітнього віку, довго жила з батьком, зараз із матір`ю, це може викликати додатковий стрес для дитини. Суд вважає за необхідне зазначити, що не завжди є необхідним заслуховувати думку дитини, оскільки можна врахувати думку дитина, яку вона висловила раніше, під час оцінки сімейної ситуації фахівцями (психологами, педагогами тощо) в більш комфортних умовах. Так, при вирішенні питання щодо з`ясування думки дитини необхідно брати до уваги її вік, ступінь розвитку, інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні було досліджено відеозапис, який долучено позивачем за первісним позовом, в якому видно, що дитина любить і матір і батька. [PERSON] вказала, що хоче повернутися до України (додому), але тільки після закінчення навчання. Крім того, в матеріалах справи наявні висновки спеціалістів щодо психологічного дослідження дитини, яким надана оцінка судом. Відповідно до частин першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків, не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією про права дитини та Декларацією прав дитини. Якщо дитина малолітнього віку, судове рішення не може бути скасоване лише з тих підстав, що думка дитини не була з`ясована. Актуальна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року по справі № 682/966/17 (провадження № 61-14940св18). З метою забезпечення найкращих інтересів дитини та її безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з матір`ю у Великій Британії, малолітній вік, а також враховуючи нездатність сторін знайти порозуміння у питаннях спільної фізичної опіки над дочкою, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини на даному етапі разом з матір`ю, що забезпечить її зростання у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Конфлікт між сторонами не впливає на вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини. Визначення на цьому етапі місця проживання дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на її стосунки з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків. Окрім іншого, суд звертає увагу на те, що у разі наявності спору щодо участі батьків у вихованні дитини, вони не позбавлені можливості звернутися до органу опіки та піклування або до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а також до компетентних органів держави, в якій на даний час перебуває дитина, з метою її повернення, усунення порушення прав піклування та надання права на спілкування з останньою у порядку, передбаченому міжнародними договорами. Батьки мають співпрацювати у забезпеченні належного контакту між кожним з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини, зокрема спільної фізичної опіки, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03). ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Враховуюче вищевикладене, суд вважає у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини - відмовити у повному обсязі; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю - задовольнити у повному обсязі. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного і

Outcome: approved