Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

29 жовтня 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої послався на те, що 23 лютого 2021 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту №51/21, за умовами якого вказаний відповідач отримав кредит в розмірі 15000 гривень, зобов`язавшись його повернути до 22 лютого 2023 року щомісячними платежами згідно графіку, сплативши проценти за користування кредитом в порядку та розмірах, встановлених договором. Виконання позичальником його кредитних зобов`язань забезпечено в повному обсязі договором поруки №51/21 від 23 лютого 2021 року, укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON] . Посилаючись на те, що позичальник не виконав належним чином взяті на себе договірні зобов`язання із повернення кредиту, на вимогу позивача відповідачі не здійснили погашення кредитної заборгованості, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідачів солідарно кредитну заборгованість в розмірі 4762,39 гривень, з яких: 3488,83 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1273,56 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2024 року позовну заяву направлено за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідачів до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23 лютого 2021 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, було укладено договір споживчого кредиту №51/21, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 15000 гривень на споживчі цілі (встановлення дверей), зобов`язавшись повернути кредит до 22 лютого 2023 року щомісячними платежами згідно графіку, спливши 60,84% річних за користування кредитом (у випадку прострочення сплати чергових платежів, а також у випадку пролонгації строку кредитування 0,5% на день (182,5% річних) від суми залишку за кредитом п.6.6). Умовами договору (п.4.2) передбачено умови автолонгації строку кредитування до 22 лютого 2025 року у випадку, якщо на дату закінчення первісного строку кредитування наявна непогашена кредитна заборгованість та позивач до завершення первісного строку кредитування не звертався до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості. Умовами договору передбачено і право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць (п.1.1.2). Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору та видаткового касового ордеру. З метою забезпечення виконання відповідачем [PERSON] , як позичальником, вищевказаних взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON] , як поручителем, 23 лютого 2021 року укладено договір поруки №51/21. За умовами такого договору відповідач [PERSON] зобов`язалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником [PERSON] за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за договором споживчого кредиту №51/21 від 23 лютого 2021 року. Умовами договору поруки строк дії поруки встановлений до 23 лютого 2031 року. Викладене підтверджується копією договору поруки. Із матеріалів справи судом також встановлено, що на відміну від позивача позичальник не виконував належним чином свого договірного обов`язку, внаслідок чого на підставі п.4.2 кредитного договору відбулась автолонгація строку кредитування до 22 лютого 2025 року, а потім 26 червня 2023 року позивач реалізував своє право вимагати дострокового повернення кредиту шляхом направлення відповідачам відповідних письмових вимог, які залишились без виконання. Станом на 15 жовтня 2024 року позивачем нараховано відповідачам кредитну заборгованість в загальному розмірі 4762,39 гривень, з яких: 3488,83 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1273,56 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. При цьому, заборгованість за процентами за користування кредитом виникла вже за період після закінчення первісного строку кредитування, тобто за період пролонгації і нарахована за збільшеною процентною ставкою (0,5% на день (182,5% річних). Дані обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості, копіями повідомлень. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень зазначеного вище кредитного договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про кредитні спілки», Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Схожа норма міститься в ст.1 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Аналогічне положення містить ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». За змістом ст.ст.1, 21 Закону України «Про кредитні спілки» від 20 грудня 2001 року №2908-III (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, види кредитів та умови надання та строки повернення кредитів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.559 ч.1 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору поруки) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором споживчого кредиту №51/21 від 23 лютого 2021 року з урахуванням на договір поруки №51/21 від 23 лютого 2021 року, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи знайшли підтвердження факти укладення між сторонами даних кредитного договору та договору поруки із дотриманням вимог законодавства щодо їх змісту та форми, а також встановлено невиконання відповідачами, на відміну від позивача, своїх зобов`язань за даними договорами належним чином, що зумовило виникнення у позичальника заборгованості за кредитом в наведеному у позові розмірі, а у позивача права вимагати від такого відповідача дострокового повернення кредиту із кореспондуючим цьому праву обов`язком обох відповідачів здійснити таке повернення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню, однак частково шляхом солідарного стягнення з обох відповідачів заборгованості за тілом кредиту, а заборгованості за процентами за користування кредитом лише з відповідача, який є позичальником. Частковість задоволення позовних вимог зумовлена наступним. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору. Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч.1 ст.653 ЦК України). Відповідно до ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2 ст.207 ЦК України). До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Наведений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року по справі №461/9080/15-ц. Приписи ч.1 ст.559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 ч.3 ст.202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі. За змістом ч.1 ст.654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі №910/13109/18, який знайшов своє подальше застосування у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2023 року по справі №462/5579/15-ц, від 27 листопада 2024 року по справі №465/2919/15-ц. Таким чином, спираючись на наведені вище обов`язкові для застосування при розгляді даної цивільної справи правові висновки, враховуючи наведені норми законодавства, зокрема чинну на момент укладення договору поруки редакцію ч.1 ст.559 ЦК України, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи судом було встановлено, що внаслідок автолонгації строку кредитування до 22 лютого 2025 року відбулось і збільшення процентної ставки за користування кредитом з 60,84% річних до 182,5% річних, що безсумнівно призвело до збільшення обсягу відповідальності боржника, а згода поручителя на таке збільшення у належний спосіб отримана не була, враховуючи, що заявлена до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитом виникла/нарахована після автолонгації строку кредитування та розрахована за збільшеною процентною ставкою, то стягнення такої складової кредитної заборгованості має відбутись лише з позичальника, без солідарного стягнення із поручителем. При цьому, з огляду на формулювання п.4.3 договору поруки в контексті наведених вище правових висновків судів касаційної інстанції в суду не має підстав вважати отриманою у належній формі згоду поручителя на збільшення розміру відповідальності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial