Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому після остаточного уточнення позовних вимог просила поділити спільне майно сторін, залишивши автомобіль Volkswagen Passat, 2005 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] у власності [PERSON] , стягнувши з нього на користь позивачки грошову компенсацію за половину вартості такого майна в сумі 77\~953 грн. В обґрунтування вимог в позові вказується, що під час перебування у шлюбі сторонами за спільні сімейні кошти було придбано автомобіль, який зареєстровано на відповідача. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу їх спільного майна. Оскільки автомобіль є неподільною річчю та перебуває у фактичному володінні та користуванні відповідача, то позивачка просить поділити такий автомобіль шляхом виділення його у власність відповідача та стягнення з нього компенсації половини вартості такого автомобіля. 26.11.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач частково заперечив проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо поділу спірного автомобіля шляхом виділення його у власність відповідача та сплату ним позивачці половини вартості такого автомобіля. В добровільному порядку сторони погодили ціну спірного автомобіля на рівні 140\~000 грн. і 13.08.2024р. відповідачем було перераховано позивачці 70\~000 грн., а відтак спірне майно вже поділене між сторонами. Натомість оскільки на теперішній час реальна ринкова вартість спірного автомобіля складає 155\~906 грн., то відповідач погоджується з тим, що він має доплатити позивачці різницю між вже сплаченою компенсацією (70\~000грн.) та реальною ринковою вартістю половини спірного автомобіля (155\~906грн. /2 = 77\~953грн.), що складає 7\~953 грн. 13.02.2025 від представника відповідача адвокат Манзар Т.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1112919 від 13.02.2025р., на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача. Додатково у відзиві заявлено вимогу про компенсацію відповідачу судових витрат, які складаються з витрат з оплати послуг судового експерта в розмірі 1500 грн. та витрат з оплати правової допомоги в сумі 10\~000 грн. 13.03.2025 від представника позивачки адвокат Топор І.О., який діє на підставі ордеру серії СА №1109295 від 15.01.2025р., надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій уточнено остаточну суму грошової компенсації, яку позивачка просить стягнути з відповідача за результатом розподілу спірного автомобіля. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримала уточнені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник позивача додатково пояснив, що сторони з червня 2024 року проживають окремо, а з жовтня 2024 року відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання дитини. Зазначив, що під час роздільного проживання відповідач добровільно переказував на користь позивачки грошові кошти на утримання їх спільної дитини. Зауважив, що між сторонами не було ніякої домовленості щодо поділу спірного автомобіля. Суму коштів в розмірі 70\~000 грн. відповідач також переказував задля утримання їх спільної дитини. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та наполягала на частковій обґрунтованості позовних вимог. Пояснила, що після розірвання шлюбу спірний автомобіль залишився у користуванні відповідача, а інші речі (побутова техніка) залишились у користуванні позивачки. За домовленістю сторін відповідач сплатив позивачці 70\~000 грн. в якості компенсації вартості її частки у спірному автомобілі, але оскільки реальна ринкова вартість такого автомобіля станом на теперішній час більша, то відповідач згоден доплатити позивачці 7\~953 грн. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.11.2019р., який розірваний рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.10.2024р. №712/10799/24, що набрало законної сили 08.11.2024р. /а.с. 10-11/. Також сторони мають спільну дитину син [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з розірванням шлюбу сторони спільно не проживають з червня 2024 року, а їх малолітній син проживає разом з позивачкою. 24.11.2021 сторонами набуто у власність автомобіль Volkswagen Passat, 2005 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] (далі спірний автомобіль), який 25.11.2021р. зареєстрований на ім`я відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та договору купівлі-продажу №11687 від 24.11.2021р. /а.с. 14, 63/. Згідно висновку експерта №15 від 01.02.2025р. ринкова вартість спірного автомобіля станом на 01.02.2025р. складає 155\~906 грн. /а.с. 64-78/. Відповідач з 25.02.2022р. перебуває на військовій службі, але внаслідок погіршення стану здоров`я протягом 2024 року неодноразово проходив медичне лікування в умовах стаціонару в різних медичних закладах /а.с. 33-36, 84-89/. 13.08.2024 відповідач здійснив грошовий переказ в розмірі 70\~000 грн. на банківську картку позивачки. Окрім того, протягом липня листопада 2024 року відповідач здійснював наступні грошові перекази на банківську картку позивачки: 14.11.2024 3000 грн.; 04.08.2024 8000 грн.; 20.07.2024 15\~000 грн.; 15.07.2024 6030,15 грн. Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а тому суд вважає їх доведеними. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного автомобіля, набутого під час шлюбу, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що 24.11.2021р. тобто в період перебування сторін у шлюбі, за відповідачем зареєстровано право власності на спірний автомобіль, який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу. Отже даний автомобіль був придбаний в період шлюбу сторін, а відтак є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (а. 1, 2 ч. 2 ст. 364 ЦК). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що предметом поділу між сторонами є автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Такий автомобіль фактично перебуває у користуванні відповідача і є неподільною річчю. Після фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами спірний автомобіль також продовжує перебувати у користуванні відповідача. За таких обставин доводи позивачки про те, що поділ такого автомобілю слід здійснити у такий спосіб, щоб виділити автомобіль у власність відповідача, стягнувши з нього на користь позивачки вартість частини такого автомобілю, є цілком обґрунтованими та правомірними. До того ж суд бере до уваги, що сам відповідач не заперечував щодо обраного позивачкою способу поділу такого майна, але заперечив порядок розрахунку між сторонами в частині розміру грошового зобов`язання відповідача з компенсації половини вартості спірного автомобіля. В даному випадку сутність спору між сторонами полягає у порядку здійснення взаєморозрахунку, оскільки відповідач стверджує, що за взаємною згодою сторін перерахував на користь позивачки 70\~000 грн. в якості відшкодування половини вартості спірного автомобіля. Натомість в цьому контексті слід звернути вагу, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначеної вимоги закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК). Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ)/2021). Отже слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження порушення його законних прав та інтересів діями (бездіяльністю) відповідача, як визначальної передумови для задоволення позовних вимог. У свою чергу відповідач, стверджуючи про наявність між сторонами угоди щодо порядку розподілу спірного автомобіля та здійснення ним сплати грошової компенсації вартості частки позивачки у спірному автомобілі, зобов`язаний надати суду відповідні докази. За матеріалами справи судом встановлено, що з червня 2024 року сторони припинили спільне проживання, а малолітній син сторін залишився проживати з позивачкою. Натомість розірвання шлюбу мало відбулось на підставі рішення суду від 08.10.2024р., яке набрало законної сили 08.11.2024р., а отже шлюб між сторонами припинений 08.11.2024р. 13.08.2024 відповідачем здійснено грошовий переказ на користь позивачки в сумі 70\~000 грн. без зазначення призначення платежу. Аналіз наданих суду сторонами доказів не дає підстав для висновку про те, що між сторонами була досягнута угода щодо поділу спірного автомобіля, на виконання якої відповідач сплатив позивачці суму коштів в розмірі 70\~000 грн. Також судом встановлено, що відповідачем ще здійснювались грошові перекази на користь позивачки без зазначення призначення платежу: 04.08.2024 8000 грн.; 20.07.2024 15\~000 грн.; 15.07.2024 6030,15 грн. Сторони не заперечують тих обставин, що під час їх роздільного проживання відповідач в добровільному порядку переказував позивачці грошові кошти на утримання їх дитини. В той же час аналіз змісту виписки про рух коштів по банківській картці відповідача свідчить, що в якості доходу на його картку надходили грошові кошти у вигляді зарплати (12.07.2024 22\~120,39 грн.; 20.07.2024 100\~000 грн.), а також коштів з депозитного вкладу «Слава Героям» (08.07.2024 10\~000 грн.; 09.07.2024 10\~000 грн.; 20.07.2024 20\~000 грн.; 05.08.2024 10\~000 грн.; 08.08.2024 100\~000 грн.) /а.с. 130-131/. При цьому станом на 06.08.2024 на картковому рахунку відповідача залишок коштів складав 27,11 грн., а після надходження коштів з депозитного вкладу «Слава Героям» в сумі 100\~000 грн. (08.08.2024р.) залишок коштів складав 100\~027,11 грн., після чого 13.08.2024р. з такого рахунку відповідач здійснив грошовий переказ на користь позивачки в сумі 70\~000 грн. /а.с. 79/. Отже очевидною є та обставина, що платіж в розмірі 70\~000 грн. здійснений відповідачем на користь позивачки за рахунок коштів, які отримані відповідачем з депозитного вкладу «Слава Героям». Беручи до уваги, що кошти з депозитного вкладу отримані відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, то на такі кошти розповсюджується презумпція спільності майна подружжя, допоки не доведено протилежного. В той же час суд не бере до уваги надані позивачкою скрін-шоти переписки з месенджеру Viber, оскільки відповідні роздруківки не дають змогу встановити мобільні номери з яких відправлялись відповідні повідомлення, що унеможливлює достовірне встановлення автору таких повідомлень. Отже, аналізуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що факт перерахування відповідачем коштів позивачці в сумі 70\~000 грн. за рахунок надходжень з депозитного вкладу саме з метою врегулювання питань щодо поділу спірного автомобіля не підтверджується належним чином, оскільки суду не надано жодного доказу існування між сторонами домовленості щодо поділу спірного автомобіля та узгодження змісту зобов`язань сторін з цього питання. На переконання суду поведінка відповідача у даному випадку має ознаки суперечливості, оскільки він, знаючи про наявність в нього обов`язку щодо утримання дитини, яка проживає з позивачкою, наявність суперечностей між сторонами з приводу поділу спільного майна внаслідок припинення шлюбних стосунків, здійснюючи перерахування коштів на користь відповідачки та не вказуючи мети призначення платежу, фактично забезпечив існування обставин, за яких має можливість вимагати зарахування відповідних платежів у виконання будь-яких своїх грошових зобов`язань перед відповідачкою. В той же час вчиняючи такі дії та діючи добросовісно, позивач фактично вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків незазначення ним мети здійснених на користь відповідачки платежів. За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що ним вже сплачено на користь позивачки 70\~000 грн. в рахунок компенсації вартості її частки у спірному автомобілі. Здійснюючи поділ спірного автомобілю суд виходить з того, що його ринкова вартість на момент розгляду справи складає 155\~906 грн., а отже позовна вимога про виділення у власність відповідача спірного автомобілю та стягнення з відповідача на користь позивачки 77\~953 грн., в якості грошової компенсації їй вартості частини автомобіля, підлягає задоволенню. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідні витрати складаються із судового збору, сплаченого позивачкою за подання позову, та інших витрат сторін. За звернення до суду з позовом позивачкою сплачений судовий збір в розмірі 1235 грн. /а.с. 1/. Натомість з урахуванням ціни позову ставка судового збору в даному випадку складає 1211,20 грн. Беручи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки 1211,20 грн. в якості компенсації витрат зі сплати судового збору. Інша частина витрат позивачки зі сплати судового збору (23,80грн.) є переплатою і може бути повернута в порядку передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за клопотанням позивачки. Окрім того, відповідач у своєму відзиві просив відшкодувати йому витрати з оплати правничої допомоги в сумі 10\~000 грн. та оплати послуг експерта в сумі 1500 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. За змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. З огляду на вищезазначені норми закону, враховуючи, що позов підлягає до задоволення, то понесені відповідачем витрати з оплати правничої допомоги відшкодуванню не підлягають. Натомість, вирішуючи питання щодо розміру компенсації судових витрат відповідача з оплати судової автотоварознавчої експертизи суд бере до уваги, що вони є необхідними та об`єктивними витратами для підтвердження обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору. Необхідність проведення такої експертизи обумовлена відсутністю між сторонами згоди щодо вартості спірного автомобіля та позицією позивачки, яка стверджувала про те, що вартість спірного автомобіля складає 224\~180 грн. За таких обставин на підставі ст. 11, ч. 3, 9 ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку, що витрати на проведення судової експертизи з оцінки спірного автомобіля, незважаючи на результат розгляду справи, підлягають розподілу в рівних частках між обома сторонами, тобто по 750 грн. (1500грн. / 2). За таких обставин відповідачу за рахунок позивачки слід компенсувати витрати з оплати послуг експерта в розмірі 750 грн. Беручи до уваги, що в порядку розподілу судових витрат суд дійшов висновку про покладання на обидві сторони обов`язку відшкодування один одному частини судових витрат, то на підставі ч. 9 ст. 10, ч. 10 ст. 141 ЦПК України в порядку взаємозаліку відповідних зобов`язань слід зобов`язати відповідача сплатити позивачці різницю розміру компенсації судових витрат в сумі 461,20грн. (1211,20грн. 750грн.) та звільнити сторони від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved