Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

19.03.2024 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, у якій позивач просить витребувати з незаконного володіння громадянина Республіки Молдова [PERSON] на користь позивача квартиру, загальною площею 35,1 кв.м, житловою площею 24,8 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (далі квартира). Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] , яка померла [INFO] , належала на праві власності квартира, а єдиним її спадкоємцем за законом є позивач, який під час оформлення спадщини довідався про те, що власником квартири є відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. за реєстровим № 2415, за умовами якого [PERSON] продала, а громадянин Республіки Молдова [PERSON] придбав квартиру. При цьому позивач вказує, що договір купівлі-продажу квартири підписаний від імені [PERSON] , яка давно померла, що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 у справі № 522/26049/21, яке набрало законної сили, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності. За таких обставин позивач вважає, що порушено його право власності на квартиру, як єдиного спадкоємця за законом, яке підлягає захисту в судовому порядку. 10.04.2024 ухвалою Приморського районного суду міста Одеси відкрито провадження у справі № 522/4166/24 у порядку загального позовного провадження, а 24.09.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 18.12.2024 від представника позивача надійшли дві аналогічні заяви про розгляд справи без участі позивача. 18.12.2024 від представника позивача надійшла заява про приєднання доказів, а саме: копії спадкової справи щодо майна покійної [PERSON] ; копії документів, які стали підставою посвідчення приватним нотаріусом Юшиним А.Ю. договору купівлі-продажу від 10.12.2021 за реєстровим № 2415 щодо відчуження квартири, яка є предметом спору у даній справі; пояснення приватного нотаріуса Юшина А.Ю. у справі № 522/26049/21. Відповідач повідомлявся судом про розгляд даної справи належним чином, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України є днем вручення повістки (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2025 у справі №\~621/2155/20). Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України) (постанова Верховного Суду від 26.03.2025 у справі №\~676/5975/21). Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі частини 8 статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належала на праві власності квартира, що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.08.2005, який укладений [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., реєстровий № Д-5027. Утім, 17.03.2020 [PERSON] [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видане 18.03.2020 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Одеса). Відповідно до довідки державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Пінігіної Т.М. від 21.12.2021 № 8241/02-14 повідомлено, що 12.09.2020 заведена спадкова справа № 876/2020 до майна померлої [PERSON] , а позивач є єдиний спадкоємець за законом. Із змісту договору купівлі-продажу від 10.12.2021, що укладений начебто [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. та зареєстрований в реєстр за № 2415, [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за громадянином Республіки Молдова [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Державний реєстратор: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юшин А.Ю. Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 2415, виданий 10.12.2021, видавник: Юшин А.Ю., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу. Номер запису про право власності 45579715, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2530186851100. Як вбачається з пояснень приватного нотаріуса Юшина А.Ю. від 23.11.2022 № 118/01-16 при перевірці документів, які стали підставою для посвідчення ним договору купівлі-продажу 10.12.2021 за реєстровим № 2415 та інформації, що надійшла від державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пінігіної Т.М. дало привід для сумніву в дійсності документів, які були надані йому [PERSON] для вчинення нотаріальної дії щодо продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21.12.2021, у зв`язку із сумнівами приватним нотаріусом Юшиним А.Ю. була подана відповідна заява до Портофранківського відділення поліції Приморського відділу поліції ГУНП в Одеській області та 22.12.2021 до Приморського районного суду м. Одеси була подана заява про забезпечення позову та арешт майна квартири за адресою: [ADDRESS] . Також встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 у справі № 522/26049/21, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності, з тих підстав, що позивач неправильно обрав спосіб захисту порушеного права. Крім того встановлено, що ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 03.01.2024 у справі №\~522/15418/22, яка набрала законної сили, залишено без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Юшин\~А.Ю. про визнання права власності на квартиру. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). При цьому, необхідно враховувати, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга\~статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 та підтримано Верховний Судом у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 12 червня 2020 року у справі № 222/30/17. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. Відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства. У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України або на підставі частина третя статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином). Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 756/14643/19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 містяться наступні висновки щодо застосування норм права: Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17). У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати. Встановивши незаконність вибуття з власності позивача, яка є спадкоємцем за законом від померлої [PERSON] спірної квартири, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 10.12.2021, [PERSON] вже померла і ця обставина встановлена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2024 у справі № 522/26049/21, яке набрало законної сили, та підтверджується долученою до матеріалів справи представником позивача копією спадкової справи № 876/2020 до майна померлої [INFO] [PERSON] , отже не могла підписати цей договір, так як в силу своєї смерті не могла виявити свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тобто правочин є таким, що не вчинений (неукладений), права та обов`язки за ним відповідачем не набуті, а правовідносини за ним не виникли, що виключає правові підстави набуття відповідачем власності на квартиру, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування квартири [ADDRESS] , на користь позивачки від відповідача, так як це переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. У ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 8\~316,00 грн.

Outcome: approved