Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Представник позивача адвокат Головенко Є.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Немирівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування. Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла матір позивачки - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка зокрема складається із житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до довідки КП «Немирівське БТІ» від 05.02.2024 року за №41 на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] за [PERSON] - право власності не зареєстровано. Відповідно до довідки Немирівської міської ради від 30.04.2024 року за №4339 згідно з записами погосподарських книг домогосподарства в [ADDRESS] головою двору станом на 05.08.1992 року була [PERSON] . Представник позивачки зазначає, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] та прийняла спадщину фактичним шляхом, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом із нею в одному будинку. Також спадкоємцем за законом є сестра позивачки - [PERSON] . Проте [PERSON] спадщину у перебачений законом спосіб не прийняла, оскільки хоча згідно довідки Немирівської міської ради від 06.09.2023 року вона була зареєстрована за однією адресою з спадкодавцем, проте фактично вона там не проживала, як це перебачено ч. 3 ст. 1268 ЦК України як умова для прийняття спадщини, а починаючи з 11.07.1992 року (тобто до відкриття спадщини) проживала та була зареєстрована за іншою адресою, а саме по [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 24.07.2024 року щодо місця проживання [PERSON] . Крім того, представник позивачки зазначає, що [PERSON] хоч і не вчинила дій щодо прийняття спадщини, проте разом з цим не подала до нотаріальної контори відмову від прийняття спадщини в строки передбачені ст. 1270 ЦК України. На даний час [PERSON] на спадщину не претендує та оформляти будь-яким чином свої спадкові права не бажає. Але, не зважаючи на зазначене вище, нотаріус на заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , а саме житлового будинку, видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю у неї правовстанолюючих документів на спадкове майно і також зазначила, що [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а тому вона претендує на 1/2 частини спадщини. Відтак, оскільки на думку представника позивачки, [PERSON] спадщину у передбачений законодавством спосіб не прийняла, [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги на усе майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , проте, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у позивачки правовстанолюючих документів на майно, вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 06.09.2024 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 02.10.2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Цією ж ухвалою витребувано з Немирівської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] . Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Головенко Є.В. у судовому засіданні, позов підтримали та просили його задовольнити. Представник Немирівської міської ради в судове засідання не з`явився. Згідно з поданою письмовою заявою просив розглядати справу у відсутність представника відповідача, не заперечував щодо задоволення позовної заяви. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, щодо задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та надавши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із способів захисту цивільних прав, встановлених ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: "у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Судом встановлено, що згідно з копією паспорта серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , народилася в с.Сокілець Немирівського району Вінницької області, зареєстрована з 30.06.1985 за адресою: с.Сокілець Немирівського району, Вінницької області. Згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в с.Сокілець Немирівського району Вінницької області. Її батьками записані: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть (повторно) серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] в с.Сокілець Немирівського району Вінницької області, актовий запис №14. Після її смерті залишилося спадкове майно. Згідно довідки КП «Немирівське РБТІ» №41 від 05.02.2024 по даним архіву КП «Немирівське РБТІ» станом на 01.01.2013 р. на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] , за [PERSON] право власності не зареєстровано. Згідно виписки з погосподарської книги №2287 від 19.02.2025 за адресою: [ADDRESS] в погосподарській книзі Сокілецької сільської ради за 1991-1995 роки, том 1, ОР №1 членами робочого двору станом на 05.08.1992: [PERSON] - голова двору та [PERSON] - голова двору. Всього сімей проживало в будинку - 2, мешканців - 6 осіб: [PERSON] - голова двору, [PERSON] - донька, [PERSON] - голова двору, [PERSON] - донька, [PERSON] , - донька, [PERSON] - донька. З спадкової справи №123/2024, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] , встановлено, що згідно заяви №501 від 11.07.2024 [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Вінницької області Кнап Л.П. про видачу свідоцтва на право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , яку вона прийняла шляхом вступу в управління та володіння. Також повідомила, що іншою спадкоємицею є донька померлої - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в с.Сокілець Немирівського району Вінницької області. Її батьками записані: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] 23.09.1994 [PERSON] одружилася з [PERSON] . Прізвище після одруження чоловіка та дружини: « [PERSON] ». Згідно довідки №6490 від 06.09.2023 [PERSON] на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На момент відкриття спадщини за даною адресою були зареєстровані: донька - [PERSON] , донька - [PERSON] , онука - [PERSON] , онука - [PERSON] , онука - [PERSON] . Відповідно до витягу №7395 з реєстру територіальної громади, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.07.1992. Постановою державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. від 13.07.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] , діючому по довіреності від імені [PERSON] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на будинок. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року, у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство,зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року), який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з ч.1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках діти, (у тому числі усиновлені) дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.ст. 548-549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Особа, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, повинна довести цей факт у суді шляхом подання будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Разом з тим, Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду в постанові від 28 квітня 2020 року у справі №204/2707/19 зазначив, що «державна реєстрація у будинку спадкодавця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент його смерті за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного». Відповідно до постанови державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. від 13.07.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної дії спадкоємцями, які прийняли спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] , є [PERSON] та [PERSON] по частці спадщини кожна відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована за однією адресою з матір`ю (спадкодавцем), що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виписками з погосподарської книги від 30.04.2025 та 19.02.2025, тоді як, [PERSON] не проживала постійно разом матір`ю (спадкодавцем) за адресою: [ADDRESS] на момент відкриття спадщини, що підтверджується витягом №7395 з реєстру територіальної громади, згідно якого [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.07.1992, та заявою від 01.10.2024, згідно якої позовні вимоги визнала та підтвердила усі обставини, викладені у позовній заяві. Також, згідно постанови державного нотаріуса від 13.07.2024 [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] до Немирівської ДНК не зверталася. Отже, позивач [PERSON] спадщину після смерті матері [PERSON] прийняла, оскільки була спільно з нею зареєстрована та фактично вступила в управління спадковим майном, є її спадкоємцем за законом та через представника за довіреністю звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належний померлій [INFO] [PERSON] , однак отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок. За положеннями ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (ст. 534, 553, 555 цього Кодексу). Стаття 561 цього ж кодексу визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Дана стаття не встановлює граничного строку, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину повинен звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва. Відповідно до вимог ст.68 Закону України «Про нотаріат» та пп.4.15 п.4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Представнику [PERSON] - [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкоємець, який позбавлений умов для одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2023 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України). Згідно роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2023 року №24-753/0/4-13 про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Судом встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] належав до робочого двору, головою якого була [PERSON] . Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Згідно довідки КП «Немирівське РБТІ» №41 від 05.02.2024 право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстровано. Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як вбачається з копії технічного паспорту, будинок за адресою: [ADDRESS] побудований у 1962-1991 роках. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність",Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат",постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105"Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Згідно з п.20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачалася реєстрація будинків і домоволодінь на підставі записів у погосподарських книгах. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім того, Вищій Спеціалізований Суд України у своєму листі зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 06 березня 2018 року у справі №175/2254/15. Крім того, по приватних житлових будинках, що збудовані до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення в експлуатацію при оформленні права власності. Таким чином, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи (п.3.2 Листа ВССУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] відносився до суспільної групи господарств - робітничий двір (двір робітника), головою домогосподарства значилася [PERSON] , якій і належало вказане будинковолодіння. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.80 ЦК України встановлено, що жилий будинок є об`єктом права приватної власності. Згідно роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Суд вважає, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачкою спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду. Враховуючи те, що [PERSON] , є спадкоємицею за законом після смерті матері [PERSON] , спадщину прийняла шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, спадкоємиця [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняла, а позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку за обставин незалежних від її волі, альтернативного шляху визнати право власності на спадкове нерухоме майно в поза судовому порядку немає, суд дійшов висновку про наявність порушених прав позивачки, а обраний спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, тому суд дійшов висновку, що позов обґрунтований. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved