Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Мацкевич Д.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпінова Василя Івановича про скасування рішення про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позову посилається на наступне. 05.10.2020 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] (надалі за текстом Позивачка) на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. 19.09.2016 за реєстровим № 1094, та [PERSON] (надалі за текстом Відповідачка) було укладено Попередній договір № 1/169/1, предметом якого було взаємне зобов`язання сторін в майбутньому, в строк не пізніше 31.12.2020 року, укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири за адресою: [ADDRESS] . Будинок за адресою: [ADDRESS] , було введено в експлуатацію 13.10.2020 року, після введення будинку в експлуатацію та за результатами проведеної технічної інвентаризації, номер зазначеної квартири було змінено, згідно технічного паспорту квартира має [ADDRESS] . З цього часу Позивач неодноразово зверталась до Відповідача стосовно внесення змін до Попереднього договору, укладання Основного договору купівлі-продажу квартири та належного виконання грошових зобов`язань, однак, Відповідач ігнорувала всі звернення Позивача з цього приводу. 13.11.2023 року Позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпіновим Василем Івановичем було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] без укладання між Позивачем та Відповідачем Основного договору купівлі-продажу. Відповідачем 2 було здійснено реєстрацію права власності на квартиру на підставі Попереднього договору № 1/169/1 від 05.10.2020 року та акту приймання-передачі квартири для проведення ремонтних робіт від 06.10.2020 року, чим порушено вимоги чинного законодавства. Згідно сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкту квартири в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , були збудовані (створені) Позивачем і належать їй на праві власності. Отже, відчуження зазначеної квартири та передача її у власність [PERSON] могли бути здійснені виключно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Тобто, сам по собі Попередній договір не може бути підставою для виникнення права власності, він лише зобов`язує сторін укласти основний договір в майбутньому. Попередній договір № 1/169/1 від 05.10.2020 року було укладено в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що свідчить про його нікчемність. Також звертає увагу на той факт, що згідно з п. 2.1 Попереднього договору № 1/169/1 від 05.10.2020 року, об`єктом договору є квартира [ADDRESS] . А приватним нотаріусом Шурпіновим В.І., незрозуміло на якій підставі, було зареєстровано право власності на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Крім того, акт приймання-передачі квартири для проведення ремонтних робіт не підписувався [PERSON] . Підпис, що стоїть на ньому не належить останньому. В п. 6 зазначеного акту вказано, що він не є правовстановлюючим документом. І номер квартири також зазначений 169, а не 9. Відповідно до акту за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпінова Василя Івановича від 12.02.2024 року, комісією зроблено висновок, що приватним нотаріусом Шурпіновим В.І. порушено вимоги статей 3, 10, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 12, 40, 77 Порядку 1127, пунктів 21, 22 Порядку 1141, оскільки, проведено державну реєстрацію права власності на підставі документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Враховуючи викладене, позивач просить суд зобов`язати державного реєстратора-приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпінова Василя Івановича скасувати рішення № 70295929 від 20.11.2023 року, з відкриттям розділу на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Судові витрати покласти на [PERSON] . Ухвалою суду від 23.04.2024 справу по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 22.10.2024 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про розгляд справи повідомлені. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, місце та час судового розгляд справи, в судове засідання не прибула. 19.02.2024 до суду від Шимкової О.С. надходила заява про визнання позовних вимог в повному обсязі, в якій, зокрема, зазначила про те, що документи, які були подані приватному нотаріусу Шурпінову В.І. були підроблені співробітниками агентства нерухомості, до якого [PERSON] зверталась про допомогу, про що останньою було надано покази в кримінальному провадженні №42023112320001458 від 23.11.2023. Враховуючи зазначене, а також те, що підставою для проведення реєстраційних дій були підроблені документи, позовні вимоги відповідач визнає. Відповідач приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпінов Василь Іванович в судове засідання не з`явився. Так, Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1\~ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 05.10.2020 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бадрудіновою Н.О. 19.09.2016 за реєстровим № 1094, та [PERSON] було укладено Попередній договір № 1/169/1, предметом якого було взаємне зобов`язання сторін в майбутньому, в строк не пізніше 31.12.2020 року, укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири за адресою: [ADDRESS] . Будинок за адресою: [ADDRESS] , було введено в експлуатацію 13.10.2020 року, після введення будинку в експлуатацію та за результатами проведеної технічної інвентаризації, номер зазначеної квартири було змінено, згідно технічного паспорту квартира має [ADDRESS] . 20.11.2023 Приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпіновим Василем Івановичем було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Підставою для реєстрації права власності є Попередній договір № 1/169/1 від 05.10.2020 року та Акт приймання-передачі квартири для проведення ремонтних робіт від 06.10.2020 року. Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного Кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкту, квартири в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , належать [PERSON] на праві власності. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, відчуження зазначеної квартири та передача її у власність [PERSON] могли бути здійснені виключно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як вбачається з матеріалів справи, Попередній договір № 1/169/1 від 05.10.2020 року було укладено в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що свідчить про його нікчемність. Крім того, згідно з п. 2.1 Попереднього договору № 1/169/1 від 05.10.2020 року об`єктом договору є квартира [ADDRESS] . Проте, приватним нотаріусом Шурпіновим В.І. було зареєстровано право власності на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Пунктами 1,2 ч.3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктом 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/ отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; -наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Пунктом 4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Відповідно до п. 77 Порядку 1127 державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва У разі коли закінчений будівництвом об`єкт у результаті нового будівництва є складовою частиною будинку, будівлі, споруди (квартира, гаражний бокс, машиномісце, інше житлове та нежитлове приміщення), яка після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна, відомості про прийняття в експлуатації та про присвоєння адреси отримуються щодо будинку, будівлі або споруди, складовою частиною яких є такий об`єкт, а щодо відповідної складової частини будинку, будівлі, споруди - відомості про присвоєння адреси такій частині. Відповідно до Акту за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпінова Василя Івановича від 12.02.2024 року, комісією зроблено висновок, що приватним нотаріусом Шурпіновим В.І. порушено вимоги статей 3, 10, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 12, 40, 77 Порядку 1127, пунктів 21, 22 Порядку 1141, оскільки, проведено державну реєстрацію права власності на підставі документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та за відсутності: відомостей з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва про прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна; відомостей з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; пошуків відомостей у Державному реєстрі прав про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав. Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, потрібно врахувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в ред. від 03.05.2023 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі\~скасування рішення\~державного реєстратора про державну реєстрацію прав на\~підставі судового рішення\~чи\~визнання його прийнятим з порушенням\~цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на\~підставі судового рішення\~недійсними чи\~скасування на підставі судового рішення документів,\~на підставі яких проведено державну реєстрацію прав,\~скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав,\~відповідні права чи обтяження припиняються.\~У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав. Аналогічна позиція ВС міститься в постановах Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19, Касаційного господарського суду від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19, Касаційного господарського суду від 28.10.2020 р. у справі №910/10963/19. В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №304/284/18 від 26.02.2020 зазначено: «Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) не змінює цивільно-правового характеру спору». Відповідно до ч.4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на встановлення судом факту не укладення між сторонами договору-купівлі-продажу спірної квартири, в державного реєстратора - приватного нотаріуса були відсутні підстави для реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, а тому здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності за відповідачем є незаконною, що має наслідком скасування рішення державного реєстратора з одночасним припиненням речового права. Відтак, вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію права власності є обгрунтованими, доведеними належними доказами та підлягають задоволенню у спосіб, визначений законодавцем. Щодо вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Позивач, заявляючи вимоги про зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , не зазначає у позовній заяві в чому саме полягає порушення з боку відповідача та відповідно, не надає доказів на підтвердження вчинення відповідачем [PERSON] дій, які б вказували на створення перешкод у користуванні квартирою. Враховуючи викладене, в цій частині вимог суд відмовляє за необгрунтованістю. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положеннями ч. 1\~ст. 142 ЦПК України, ч. 3\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір»\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 гривень. Отже, стягнення з відповідачів має відбуватися у дольовому співвідношенні, по 605,60 гривень з кожного на користь позивача. Оскільки, відповідачем [PERSON] \~до початку розгляду справи позов визнано, з неї підлягає стягненню на користь позивача 50 відсотків від суми 605,60 гривень - 302,80 гривень, а інші 50 відсотків судового збору в сумі 302,80 грн -\~підлягають поверненню позивачу з державного бюджету. З відповідача приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шурпінова Василя Івановича необхідно стягнути на користь позивача повну частину витрат за сплату судового збору у розмірі 605,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial