Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

16.01.2025 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої\~вимоги тим,\~що [INFO] померла [PERSON] і після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме: - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (далі будинок); - земельна ділянка площею 0, 25 га для обслуговування цього житлового будинку (далі земельна ділянка); - земельні ділянки-паї площею 0, 8152 га та 1, 4992 га, на які позивачем вже оформлені правовстановлюючі документи. Спадкодавець склала заповіт, за яким визначила спадкоємців: [PERSON] , який прийняв спадщину шляхом подачі у встановлений термін до нотаріату відповідної заяви, і [PERSON] , яка відмовилася від прийняття спадщини. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом на вказане нерухоме майно немає. Нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно: будинок та земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно у спадкодавця [PERSON] , та видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Враховуючи вищенаведене, з посиланням на норми чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, позивач просить визнати за ним право власності на будинок і земельну ділянку за заповітом після смерті [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2025 року, справу передано на розгляд головуючому судді Н.В. Шептицькій (ас 31), яка ухвалою від 21.01.2025 року: прийняла позовну заяву, відкрила загальне позовне провадження, витребувала матеріали спадкової справи, призначила підготовче засідання на 17.02.2025 року (ас 32-33), яке ухвалою суду від 17.02.2025 року відкладено на 12.03.2025 року та повторно витребувані матеріали спадкової справи (ас 43-44), що надійшли в суд 27.02.2025 року (ас 51-85 ). Ухвалою суду від 12.03.2025 року залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] , і розгляд справи відкладено на 03.04.2025 року (ас 91-92). Учасники справи, які були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце проведення підготовчого засідання, в засідання не з`явилися. 03.04.2025 року позивач подав до суду письмову заяву про проведення підготовчого засідання у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення рішення в підготовчому засіданні не заперечує, судові витрати просить залишити за ним (ас 109). 02.04.2025 року представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти заявлених вимог не заперечують (ас 106). 24.03.2025 року третя особа подала до суду письмову розписку-заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити (ас 100). Суд ухвалив: розгляд справи у підготовчому засіданні проводити у відсутності учасників справи, згідно частини 1 статті 198, частини 1 статті 223 ЦПК України. У відповідності до вимог частини 2\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи ту обставину, що станом на день проведення підготовчого засідання відповідач визнав позов повністю і дане визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про ухвалення рішення у підготовчому засіданні. Згідно частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою прийняття рішення у цій справі є 03.04.2025 року - дата складення повного судового рішення. У підготовчому засіданні дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, суд встановив наступне. [INFO] померла [PERSON] і після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0, 25 га для обслуговування цього житлового будинку; - земельні ділянки-паї площею 0, 8152 га та 1, 4992 га, на які позивач отримав свідоцтва про право власності на спадкове майно. На будинок та земельну ділянку правовстановлюючі документи на ім`я спадкодавця відсутні. Спадкодавець склала заповіт, за яким визначила спадкоємців в рівних долях: [PERSON] , який прийняв спадщину шляхом подачі у встановлений термін до нотаріату відповідної заяви, і [PERSON] , яка відмовилася від прийняття спадщини. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом на вказане нерухоме майно немає. Нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно: будинок та земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно на спадкодавця [PERSON] , та видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Встановлені в підготовчому засіданні обставини підтверджуються дослідженими письмовими доказами: свідоцтвом про смерть [PERSON] від 12.09.2019 року (ас 5), заповітом від 12.02.2018 року (ас 6), технічним паспортом на будинок від 21.05.2024 року (ас 9-11), витягом з погосподарської книги № 2 за 2018 рік від 19.02.2024 року (ас 12), архівним витягом з рішення сесії Носачевичівської сільської Ради Рожищенського району від 30.08.1996 року № 3/7 (ас 13), витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.03.2024 року (ас 14-17), кадастровим планом земельної ділянки від 15.03.2024 року (ас 17 зв-18), Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.03.2024 року (ас 19), Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.03.2024 року (ас 20), постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.03.2024 року (ас 21), Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 17.09.2019 року (ас 22), висновком про вартість об`єкта оцінки - будинку (ас 23), висновком про вартість об`єкта оцінки земельної ділянки (ас 26), спадковою справою № 45/2019 від 17.09.2019 року (ас 51-82). Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1\~статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини 3 статті\~1223, частини 1 статті\~1220, частини 1 статті 1270\~ЦК України, здійснення права на спадкування, право на спадщину виникає у день її відкриття. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 1\~статті 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Так, не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Проаналізувавши зібрані і досліджені в підготовчому засіданні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач вчасно і належним чином прийняв спадщину після смерті [PERSON] , однак не оформив право власності на частину спадкового майна будинок та земельну ділянку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця на вказане спадкове майно. За таких встановлених обставин суд також зазначає наступне. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до частини 1\~статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно\~статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до пункту 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті\~15\~та статті\~392 ЦК України\~власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом встановлено, що позивач належним чином зареєструвати право власності на частину спадкового майна будинок і земельну ділянку, яке він прийняв в порядку спадкування за заповітом, належним чином немає можливості через відсутність правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку, про що приватним нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. До 19 січня 1996 року, згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року №121. Відповідно до частини 3\~статті 3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV\~права\~на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації ( зокрема й право власності на нерухоме майно - частина 1 статті 4 Закону). Згідно із частиною 4 статті 3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Крім того, Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 1З грудня 1995 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості. Відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: - документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; - виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Дані нормативно-правові акти та встановлені у підготовчому засіданні обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , рік побудови 1970 (ас 11, 23), побудований відповідно до діючого на час його будівництва законодавства і право власності на нього належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування, згідно запису в погосподарській книзі № 2 за 2018 рік Носачевичівської сільської ради Рожищенського району Волинської області, село Єлизаветин (ас 12). Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до статті 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 р. у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищенаведене у сукупності, у судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] належав житловий будинок та господарські споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , рік побудови 1970, який позивач прийняв у власність як спадкове майно після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку та строки, тому позов у цій частині вимог підлягає до задоволення і за позивачем слід визнати право власності на дане спадкове майно - будинок. Ухвалюючи рішення в частині вимог про визнання права власності на спадкове майно земельну ділянку, суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка була передана безкоштовно [PERSON] 30.08.1996 року, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», під час дії Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року N 3180-XII); Земельного кодексу Української РСР 1963 року. При вирішенні спору слід виходити з положень ст. 58 Конституції України, згідно якої, закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність осіб. Вказане положення Конституції України знайшло своє відображення в ч. 3 ст. 5 ЦК України, в якій зазначено, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства\~\~застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто, на момент передачі безкоштовно у приватну власністю земельної ділянки [PERSON] , діяли акти цивільного законодавства: Постанова Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року N 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року N 3180-XII); Земельний кодексу України (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року N 3180-XII); ЦК УРСР 1963 року та ЗУ «Про власність» (в редакції станом на 01.04.1994 року), які підлягають застосуванню як норми матеріального права, що регулюють вказані правовідносини. Пунктом Перший перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що: «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку». Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина виникло право власності на земельну ділянку. Враховуючи вищенаведене у сукупності, у судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,25 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , яку позивач прийняв у власність, як спадкове майно, після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку та строки, тому позов у цій частині вимог також підлягає до задоволення і за позивачем слід визнати право власності на дане спадкове майно. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Враховуючи вищенаведене у сукупності, а саме, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , і який вчасно і належним чином прийняв спадщину, але зареєструвати право власності на частину спадкового майна будинок і земельну ділянку немає можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно за [PERSON] , то суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставні, обгрунтовані і підлягають до задоволення, тому слід визнати за позивачем право власності на спірне спадкове майно. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити також наступне. Розглянувши позов, пред`явлений до Рожищенської міської ради Луцького району Волинської області, суд врахував, що територіальна громада (в особі органу місцевого самоврядування) може бути відповідачем у даній справі, оскільки, крім позивача, відсутні інші спадкоємці за законом та/або за заповітом, які прийняли спадщину, як вбачається з матеріалів спадкової справи № 45/2019. Розподіл між сторонами судових витрат. Враховуючи заяву позивача, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved