Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

В липні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 49398,60 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, 30220,53 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2019 року по липень 2024 року та 7105,28 грн три відсотка річних за період з 11 жовтня 2019 року по 25 липня 2024 року, посилаючись на те, що остання, обіймаючи посаду продавця магазину та будучи матеріально відповідальним працівником, заподіяла підприємству шкоду внаслідок порушення покладених на неї трудових обов`язків. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзив не подала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ЦПК України).\~\~ Суд,\~дослідивши письмові\~докази,\~наявні у\~матеріалах справи,\~всебічно перевіривши\~обставини,\~на яких\~вони ґрунтуються\~відповідно до\~норм матеріального\~права,\~що підлягають\~застосуванню до\~даних правовідносин,\~заслухавши пояснення\~ позивача, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 12 грудня 2017 року до 28 лютого 2019 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , працювала продавцем в магазині на підставі укладеного між ними безстрокового трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Пунктом 2 трудового договору встановлено обов`язки працівника, відповідно до яких працівник зобов`язався: виконувати роботу в якості продавця, вести документацію, викладку товару, матеріальну відповідальність за товар, додержуватися правил охорони праці, санітарної гігієни, протипожежної безпеки. Пунктом 3 трудового договору передбачено, що роботодавець зобов`язався: оплачувати працю працівника в розмірі 1600,00 грн на місяць, забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником зобов`язань, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар, робочий одяг. Актом прийому-передачі від 05 грудня 2017 року підтверджується факт передачі фізичними особами-підприємцями [PERSON] та [PERSON] продавцям [PERSON] та [PERSON] товарно-матеріальних цінностей (продовольчих та промислових товарів) в асортиментів згідно опису на загальну суму 425855,26 грн для подальшої реалізації в магазині продовольчих та промислових товарів в [ADDRESS] . 20 лютого 2019 року комісією у складі фізичної особи-підприємця [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] та бухгалтера [PERSON] за участі матеріально-відповідальних осіб - продавців [PERSON] та [PERSON] , в магазині за адресою [ADDRESS] було складено акт ревізії залишків товарно-матеріальних цінностей в магазині продовольчих та промислових товарів, згідно якого встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей в магазині на суму 61785,86 грн. Згідно акту, нестача виникла з вини продавців [PERSON] та [PERSON] . Матеріально-відповідальні особи - продавці [PERSON] та [PERSON] підписали вказаний акт ревізії, зауважень та претензій щодо проведеної ревізії останні не вказали, щодо її результатів не заперечили. З письмової розписки [PERSON] від 20 лютого 2019 року вбачається, що остання зобов`язалася в строк до 10 жовтня 2019 року повернути [PERSON] борг в сумі 49398,60 грн, який утворився з її вини згідно акта ревізії від 20 лютого 2019 року. Відповідно до частин першої та другої\~статті 130 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника). Згідно пункту 1 частини першої\~\~статті 134 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до\~\~статті 135-1 КЗпП України\~письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 02 червня 2021 року, провадження № 592/8437/20, провадження № 61-4858св21, від 22 вересня 2021 року у справі № 127/28968/19, провадження № 61-17666св20. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший\~статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі\~статтею 135-1 КЗпП України\~може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.\~Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня\~\~1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Згідно вказаного переліку посад і робіт, посада продавця, яку обіймала [PERSON] , відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Врахувавши те, що до посадових обов`язків відповідача, яка працювала у позивача продавцем, входили роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу, а також те, що вказана посада наявна у Переліку посад, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва, суд приходить до висновку, що вимога позивача про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником, підлягає задоволенню. Крім того, згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Оскільки\~статті 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України\~нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12. Позивачем наведено розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що три відсотка річних було розраховано від суми матеріальної шкоди 49398,60 грн за період з 11 жовтня 2019 року по 25 липня 2024 року в розмірі 7105,28 грн, суму інфляційних втрат - за період з 11 жовтня 2019 року по 25 липня 2024 року в розмірі 30220,53 грн. При цьому, розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. (100,70 : 100)\~x\~(100,10 : 100)\~x\~(99,80 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(99,70 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,30 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(99,40 : 100)\~x\~(99,80 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(101,00 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(100,90 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(101,00 : 100)\~x\~(101,70 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(100,10 : 100)\~x\~(99,80 : 100)\~x\~(101,20 : 100)\~x\~(100,90 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,60 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(101,60 : 100)\~x\~(104,50 : 100)\~x\~(103,10 : 100)\~x\~(102,70 : 100)\~x\~(103,10 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,10 : 100)\~x\~(101,90 : 100)\~x\~(102,50 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,50 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(99,40 : 100)\~x\~(98,60 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,40 : 100)\~x\~(100,30 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(100,60 : 100)\~x\~(102,20 : 100)\~x\~(100,00 : 100)\~= 1.61176903. Період прострочення грошового зобов`язання 1750 днів (з 11 жовтня 2019 року по 25 липня 2024 року). Інфляційне збільшення: 49396,60 грн x 1.61176903 - 49396,60 грн =\~30219,31 грн. Розрахунок трьох відсотків річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання з 11 жовтня 2019 року до 31 грудня 2019 року - 49396,60 x 3 % x 82 : 365 : 100 (кількість днів 82), сума 332,92 грн. Період прострочення грошового зобов`язання з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року - 49396,60 x 3 % x 366 : 366 : 100 (кількість днів 366), сума 1481,90 грн. Період прострочення грошового зобов`язання з 01 січня 2021 року до 31 грудня 2023 року - 49396,60 x 3 % x 1095 : 365 : 100 (кількість днів 1095), сума 4445,69 грн. Період прострочення грошового зобов`язання з 01 січня 2024 року до 25 липня 2024 року - (49396,60 грн x 3 % x 207 : 366 : 100) (кількість днів 207), сума 838,12 грн. Всього штрафних санкцій: 7105,28 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 49398,60 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 30220,53 грн інфляційних втрат та 7105,28 грн три відсотка річних. Щодо застосування положень частин десять, одинадцять\~статті 265 ЦПК України, суд враховує наступні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22. Частині десятій\~статті 238 ГПК України, частинам десятій, одинадцятій\~статті 265 ЦПК України\~кореспондують норми частин одинадцятої, дванадцятої\~статті 26 Закону «Про виконавче провадження», якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, визначено: якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Системний аналіз наведених норм свідчить, що положення частини десятої\~статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої\~статті 265 ЦПК України\~закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами. Застосування частини десятої\~статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої\~статті 265 ЦПК України\~полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків. Тобто можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду). Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення. І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що нарахування відсотків у порядку частини десятої\~статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої\~статті 265 ЦПК України\~ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову судом за результатом розгляду справи та які зазначені в мотивувальній частині рішення. Положення наведених норм можуть застосовуватись для донарахування будь-яких відсотків, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора. Якщо законодавством чи договором встановлені обмеження нарахування відсотків, про ці обмеження суд повинен зазначити в рішенні, яким встановлено донарахування відсотків. За своєю природою відсотки, зазначені в частині десятій\~статті 238 ГПК України, частинах десятій, одинадцятій\~статті 265 ЦПК України, є заходами відповідальності, що застосовані судом за порушення боржником виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені норми не визначають якоїсь іншої чи особливої правової природи відсотків, про нарахування яких суд може зазначити у рішенні про стягнення до моменту його виконання. Стягнення процентів річних, правове регулювання яких визначено частиною другою\~статті 625 ЦК України, охоплюються положенням наведених норм. Підтвердженням цього висновку додатково свідчить сам зміст частини другої\~статті 625 ЦК України, в якій прямо зазначено, що проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом цієї загальної засади суд, вирішуючи спір, обмежений сформульованими учасниками справи вимогами, тому вирішення спору судом безпосередньо залежить від вимоги адресованої суду. Отже, суд (за загальним правилом та якщо про це немає спеціальної норми права) не має права вийти за межі сформульованих і заявлених позивачем вимог, оскільки це суперечитиме принципу диспозитивності судочинства у приватноправових відносинах. Вочевидь, такі вимоги не є надмірно формальними, оскільки їх реалізація забезпечує дотримання й іншого засадничого принципу судового процесу - принципу змагальності сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, а також кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наведене підтверджується й тим, що нарахування коштів, передбачених частинами десятою, одинадцятою\~статті 265 ЦПК України, присуджується за невиконання відповідачем свого приватноправового обов`язку перед позивачем, який було підтверджено судовим рішенням, тому ці кошти захищають приватний інтерес позивача, а не публічний інтерес держави, а отже можуть накладатися судом саме за ініціативою позивача. За вказаних обставин, враховуючи клопотання позивача про застосування положень частин десять, одинадцять\~статті 265 ЦПК України, суд вважає за можливе зазначити у судовому рішення про нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі частини 2 статті 625 ЦК України на суму матеріальної шкоди в розмірі 49398,60 грн, починаючи з 26 липня 2024 року і до моменту виконання судового рішення. За змістом статті 141 ЦПК України суд\~присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved