Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

До Яготинського районного суду Київської області звернулася [PERSON] в особі представника адвоката Лещенка С. О. з позовом до [PERSON] , відповідно до вимог якого просила: визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , на праві власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 грудня 2016 року ухвалою Яготинського районного суду Київської області, справа № 382/1508/16, затверджено мирову угоду укладену між сторонами по справі, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності на житловий будинок за [ADDRESS] за [PERSON] . 28.12.2016 державним реєстратором: Козинцем С. С., КП Кагарлицької районної ради "Реєстраційне агентство", Київська область, здійснено реєстрацію права власності на будинок. Вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі Земельна ділянка), на яку згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року, справа № 382/731/16-ц, визнано право власності за відповідачкою [PERSON] . Оскільки предметом судового розгляду був лише об`єкт нерухомого майна вищевказаний житловий будинок, а питання щодо визнання права власності на Земельну ділянку, надану для будівництва і обслуговування даного житлового будинку між сторонами не вирішувалось за усною домовленістю відповідачка пообіцяла переоформити Земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, на ім`я позивачки, шляхом вчинення правочину у нотаріуса, попередньо передавши всі документи на земельну ділянку, які знаходилися у неї. Відповідачка до цього часу не вчинила жодних дій для переоформлення та передачі у власність позивачці Земельної ділянки, а тому позивачка позбавлена можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Позивачка вичерпала можливі засоби вирішення питання оформлення права власності на Земельну ділянку, на якій розташований належний їй житловий будинок в досудовому порядку, у зв`язку із чим остання вимушена звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду. Ухвалою від 03.10.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 08.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача Лещенко С. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачка в судові засідання не з`явилася, у зв`язку з чим суд зазначає таке. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України). Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року). Відповідачка на розгляд справи повторно не з`явилася, відзив на позов не надіслала, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку згідно з вимогами ст. ст. 128, 130 ЦПК України, в тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади. Враховуючи неявку відповідача в судове засідання, який вважається повідомленим належним чином та не повідомив про причини неявки, не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02.06.2016 року у справі № 382/731/16-ц, було вирішено: встановити факт належності на праві власності [PERSON] житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Визнано за [PERSON] , [INFO] ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб - платників податків [NUMBER] право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Визнано за [PERSON] , [INFO] . ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб - платників податків [NUMBER] право власності на земельну ділянку площею 0,6054 га, з якої 0,2500 га призначено для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а 0,3554 г по [ADDRESS] . За замовленням [PERSON] станом на 19.05.2016 року ФОП [PERSON] виготовлено технічний паспорт на будинок садибного (індивідуального) типу за адресою: [ADDRESS] (інвентаризаційна справа № 110). Відповідно до копії мирової угоди від 07.11.2016 року по справі № 382/1508/14-ц, укладеної між [PERSON] та [PERSON] , далі за текстом іменовані як Сторони, вбачається, що згідно п. 3 Мирової угоди, сторони дійшли згоди, що зобов`язання [PERSON] по поверненню [PERSON] грошових коштів у розмірі 55\~000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 копійок) за договором позики від 15 липня 2016 року вважається припиненим в зв`язку з передачею [PERSON] [PERSON] відступного у виді житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до п. 4 Мирової угоди, сторони дійшли згоди, що за [PERSON] [INFO] , ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб платників податків [NUMBER] , визнається право власності на житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Із п. 5 Мирової угоди вбачається, що після затвердження мирової угоди спір щодо повернення боргу за договором позики від 15 липня 2016 року укладеним між сторонами та належності нерухомого майна, зазначеного в даній мировій угоді вважається вирішеним. Відповідно до ухвали Яготинського районного суду Київської області від 01.12.2016 року у справі 382/1508/16 суд визнав мирову угоду укладену між сторонами по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання права власності, відповідно до якої. Сторони дійшли згоди, що зобов`язання [PERSON] по поверненню [PERSON] грошових коштів в розмірі 55 тисяч гривен за договором позики від 15.07. 2016 року вважається припиненим в зв`язку з передачею [PERSON] [PERSON] відступного у виді житлового будинку за [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами. Сторони дійшли згоди, що за [PERSON] , визнається право власності на житловий будинок за [ADDRESS] з належними до нього господарськими спорудами. Після затвердження мирової угоди, спір щодо повернення боргу за договором позики від 15.07. 2016 року, укладеним між сторонами та належності нерухомого майна зазначеного в даній мировій угоді, вважається вирішеним. В зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди та визнання її судом, провадження по справі закрито. За заявою [PERSON] було сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 77603118 від 02.01.2017 року, з якого вбачається, що об`єктом нерухомого майна є житловий будинок, з належними господарськими будівлями та спорудами, загальна площа якого становить 45,7 м2, житлова площа: 19,8 м2, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: мирова угода, затверджена ухвалою суду, серія та номер: б/н, виданий 01.12.2016 Яготинським районним судом Київської області, форма власності: приватна, власники: [PERSON] . Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 387510807 від 19.07.2024 року, сформованого державним реєстратором Козинець С. С., вбачається, що [PERSON] на праві власності в розмірі 1 частки має у власності закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок, з належними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В описі об`єкта зазначено: загальна площа (кв. м): 45,7, житлова площа (кв. м): 19,8. Опис: А-1 Житловий будинок, веранда а, Сарай Б, Погріб В, Колодязь № 1, огорожа № 3, ворота з хвірткою № 4. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1013696832255. Із довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вбачається, що було проведено оціночну вартість земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якої, розмір частки, що оцінюється: 2500,00 м2; кадастровий номер земельної ділянки: 3225580901:00:000:0000; площа земельної ділянки: 2500,00 м2; категорія: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); оціночна вартість об`єкта оцінки: 64488,30 грн; оціночна вартість земельної ділянки: 34140,58 грн. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, цей кадастровий номер земельної ділянки зазначено випадковим чином (без прив`язки до конкретної земельної ділянки) з метою визначення оціночної вартості аналогічної земельної ділянки, і він не є кадастровим номером земельної ділянки, яка є предметом спору. Із долученої до матеріалів справи виписки № 52 від 29.05.2024 з господарської книги № 1 Богданівського старостинського округу вбачається, що відповідно до запису в погосподарській книзі № 1 Богданівського старостинського округу Бориспільського району Київської області житловий будинок, що належить громадянці України [PERSON] (особовий рахунок № [NUMBER] ) облікується за адресою: [ADDRESS] . Також у цій виписці окремим абзацом зазначено "Загальна площа земельної ділянки - 0,6054 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,2500 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,3554 га". Суд також зазначає, що земля є унікальним обмеженим природним ресурсом, а також базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, вирішення земельних питань є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тож на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Під порушенням необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Звертаючись до суду з позовом, позивачка заявила про порушення її права на оформлення земельної ділянкои, пов`язану із будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,7 кв. м. Разом з тим, позивач не довів обставини того, що право власності на земельну ділянку, на якій розташоване зазначене домоволодіння, було зареєстроване у встановленому законом порядку. Натомість кадастрового номеру спірна земельна ділянка площею 0,25 га не має, докази визначення її площі, меж та фактичного розташування на місцевості в матеріалах справи відстуні. Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з положеннями статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 661/3925/16-а зроблено висновок про те, що набуття певного речового права на земельну ділянку особою, яка набула право власності на нерухоме майно, розміщене на цій земельній ділянці, відбувається шляхом переходу від попереднього власника нерухомого майна в тому ж обсязі, або відповідно до рішення органу місцевого самоврядування. Також у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правило, передбачене статтею 120 ЗК України, стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розташовану на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (частина дев`ята статті 79-1 ЗК України). Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Судом встановлено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що земельна ділянка площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] , не може вважатися сформованою, кадастровий номер їй не присвоєно, визначення її площі та меж не проводилося, інформація про неї до Державного земельного кадастру не внесена. Посилання сторони позивача на рішення Яготинського районного суду Київської області від 02.06.2016 року у справі № 382/731/16-ц не може бути прийнято до уваги, оскільки цим рішенням визнано за відповідачкою право власності на земельну ділянку площею 0,6054 га. При цьому, зазначення що "з якої 0,2500 га призначено для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд" може свідчити лише про цільове призначення складової частини земельної ділянки площею 0,6054 га, на яку й визнано право власності. Посилання сторони позивача на "виписку з погосподарської книги № 1 Богданівського старостинського округу" від 29.04.2024 № 52 також не приймається судом до уваги, оскільки відповідно до неї "відповідно до запису в погосподарській книзі № 1 Богданівського старостинського округу Бориспільського району Київської області житловий будинок, що належить громадянці України [PERSON] (особовий рахунок № [NUMBER] ) облікується за адресою: [ADDRESS] ". При цьому, зазначення окремим абзацом (фактично у довідковій формі) "Загальна площа земельної ділянки - 0,6054 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,2500 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,3554 га" також може лише свідчити про облікування (чітко про облікування у виписці не вказано) іншої земельної ділянки площею 0,6054 га, із зазначенням певного призначення її частин. У цьому аспекті, суд також враховує, що сторона позивача не заявляла в суді клопотання про проведення відповідної судової земельно-технічної експертизи для визначення/встановлення площі/меж, необхідної для обслуговування належної позивачці домоволодіння, а також не заявляла про витребування доказів, подання яких було б для сторони утрудненим чи неможливим. Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави вважати, що спірна земельна ділянка площею саме 0,25 га набула ознак самостійного й окремого об`єкта права власності. З огляду на встановлені судом обставини відсутні й правові підстави для визнання права власності на частину іншої земельної ділянки, яка фігурує в матеріалах справи, площею 0,6054 га. Крім цього, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення із заявою щодо оформлення/реєстрації права на земельну ділянку заявленого розміру 0,25 га, а також докази будь-якого оспорення відповідачкою прав позивача. Тож твердження сторони позивача про те, що позивачка вичерпала можливі засоби вирішення питання оформлення права не можна визнати обґрунтованими. Враховуючи встановлені обставини та виходячи із приписів ст. ст. 79-1, 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, ст. ст. 76, 78, 81, 89 ЦПК України, суд дійшов висновків про недоведеність як підстав позову, так і порушення прав позивача зі сторони відповідачки на земельну ділянку у заявленому нею розмірі. Оскільки заявлені вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а правові підстави для задоволення позову відсутні, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed