Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

21.11.2024 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся представник: адвокат Кузнецов П.М. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину. В позові посилалися на те, що 31.08.2022 року [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 11936 доларів США. Оскільки за вимогою позивача відповідач [PERSON] добровільно не виконала свої зобов`язання, позику не повернула, то 22.11.2023 року представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення боргу, провадження відкрито 23.11.2023 року (справа № 334/10735/23). 29.11.2023 року судом частково задоволено заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу [PERSON] , а саме: на транспортний засіб марки «Renault Kangoo» та причеп марки «Лідер». Однак фактично ухвала про забезпечення позову не була реалізована. 03.10.2024 року рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 11936 доларів США. Рішення набрало законної сили. 08.11.2024 року відкрито виконавче провадження № 76507837, в межах якого накладено арешт на грошові кошти [PERSON] , однак на цей час рішення суду не виконано. З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС від 11.10.2024 року відомо, що автомобіль «Renault Kangoo», який належав [PERSON] , був перереєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ № 2342/2023/4177774 від 29.11.2023 року. Отже, після відкриття провадження Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі № 334/10735/23 за позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу, в день прийняття судом ухвали про забезпечення позову (29.11.2023 року), остання здійснила продаж автомобіля, будучі обізнаною про наявність до неї матеріальних претензій з боку позивача, явно з метою уникнення виконання своїх зобов`язань та утруднення виконання рішення суду, з метою приховати наявне у неї рухоме майно від примусових заходів позивача, спрямованих на стягнення боргу. На думку позивача, такий правочин має ознаки фраудаторного, оскільки договір купівлі-продажу вчинений боржником на шкоду кредитора [PERSON] , направлений на зменшення у боржника майна, за рахунок якого позивач мав би реальну можливість задовольнити свої вимоги, що підтверджується тим, що станом на день відчуження автомобіля за спірним договором [PERSON] була обізнана про позовні вимоги та розмір заявлених вимог до неї (провадження відкрито 23.11.2023 року, а продаж транспортного засобу відбувся 29.11.2023 року). За даними позивача, контрагентом за спірним договором є сестра боржниці - відповідач [PERSON] , і купівля-продаж не пов`язана зі зміною власника автомобіля, а лише зі зміною титульного власника, оскільки фактично транспортний засіб залишився у родині, зокрема у кровної родички. Сам по собі правочин не пов`язаний з реальним переданням грошових коштів, вартість транспортного засобу в рази занижена (15234 грн.), що не відповідає ринковій, яка за даними об`яв в мережі інтернет коливається від 150000 грн. до 220000 грн. Вказане свідчить, що оспорюваний правочин був направлений на уникнення [PERSON] негативних наслідків при виконанні судового рішення про стягнення боргу. У зв`язку із укладенням спірного договору відбулося порушення прав позивача, пов`язане з позбавленням його можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково за рахунок рухомого майна боржниці. Правочин, вчинений [PERSON] щодо відчуження транспортного засобу, є очевидно недобросовісним і зводиться до зловживання [PERSON] правом, вчиненим з порушенням загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, з наміром завдати шкоди іншій особі (ч.3 ст.13 ЦК України), що є самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним (висновок Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 07.09.2022 року у справі № 910/16579/20). На думку позивача, оспорюваний договір купівлі-продажу за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності [PERSON] за рахунок цього майна, що є порушенням ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі № 747/306/19, у Постанові від 28.07.2021 року у справі №759/24061/19, у Постанові від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц, у Постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, у Постанові від 18.11.2020 року у справі № 569/6427/16. Прохали: 1) визнати недійсним договір №2342/2023/4177774 купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки «Renault Kangoo», 2006 року випуску, VIN-код [NUMBER] , укладений 29.11.2023 року між [PERSON] , в якості продавця, та [PERSON] , в якості покупця; 2) застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортного засобу марки «Renault Kangoo», 2006 року випуску, VIN-код [NUMBER] , за [PERSON] та поновити реєстрацію за [PERSON] ; 3) стягнути з відповідачів судові витрати. 29.11.2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 11.12.2024 року ухвалою суду заяву [PERSON] про забезпечення позову до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину задоволено, накладено арешт на майно [PERSON] , зокрема на автомобіль «Renault Kangoo», 2006 року випуску, VIN-код [NUMBER] , об`єм двигуна 1461 см3. 17.12.2024 року до суду надійшов лист Територіального сервісного центру МВС №2342 про внесення арешту до Єдиного державного реєстру транспортних засобів. 11.02.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 07.03.2025 року до суду звернулася відповідач [PERSON] з відзивом на позов, в якому посилалася на те, що 23.02.2025 року за даними порталу «Дія» їй стало відомо про судове провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину. 29.11.2023 року нею був придбаний автомобіль «Renault Kangoo», який перед продажем був зареєстрований на [PERSON] . Фактично автомобіль належав її чоловіку [PERSON] . На цю дату відбулось переоформлення автомобіля і отримання авансу, домовленість щодо його придбання була досягнута значно раніше, оскільки на той час у зв`язку з відключеннями електропостачання і повітряними тривогами запис до сервісного центру відбувався за декілька днів або тижнів. Позивач безпідставно вказує на те, що правочин не був пов`язаний з реальним передаванням грошових коштів, але вказане не підтверджує жодними доказами. Щодо нібито заниженої ціни продажу автомобіля зазначила, що на момент домовленості про продаж він перебував в неробочому стані і потребував дороговартісного ремонту. Після придбання автомобіля був здійснений його ремонт на загальну суму 90590 грн., що підтверджується відповідними доказами. Звертає увагу, що на час оформлення договору купівлі-продажу 29.11.2023 року сторонам договору не було відомо про існування обмежень щодо відчуження автомобіля, вказана інформація була відсутня у відповідних державних реєстрах. Таким чином в діях сторін договору купівлі-продажу автомобіля відсутні ознаки недобросовісності або порушення встановленого порядку. Позивачем не надані докази його припущення про те, що оспорюваний договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків і що фактично автомобіль не переданий у користування покупцю. Вважає, що задоволення безпідставного позову матиме наслідком порушення її прав як добросовісного набувача майна. Прохала відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 24.03.2025 року до суду звернувся представник відповідача [PERSON] адвокат Макаренко В.М. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що 29.11.2023 року був укладений договір купівлі-продажу автомобіля «Renault Kangoo». Цей автомобіль був зареєстрований на [PERSON] , але раніше був придбаний її чоловіком [PERSON] на його особисті кошти. Перед оформленням продажу, автомобіль вже довгий час був у неробочому стані і потребував ремонту. Грошові кошти за продаж автомобіля отримав [PERSON] 29.11.2023 року відбулось переоформлення вказаного автомобіля і отримання авансу, домовленість щодо його придбання була досягнута значно раніше, оскільки на той час у зв`язку з відключеннями електропостачання і повітряними тривогами запис до сервісного центру відбувався за декілька днів або тижнів. Позивач безпідставно вказує на те, що правочин не був пов`язаний з реальним передаванням грошових коштів, але вказане не підтверджує жодними доказами. Звертають увагу, що на час оформлення договору купівлі-продажу 29.11.2023 року сторонам договору не було відомо про існування обмежень щодо відчуження автомобіля, вказана інформація була відсутня у відповідних державних реєстрах. Таким чином в діях сторін договору купівлі-продажу автомобіля відсутні ознаки недобросовісності або порушення встановленого порядку. Позивачем не надані докази його припущення про те, що оспорюваний договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків і що фактично автомобіль не переданий у користування покупцю. Прохали відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 07.04.2025 року до суду звернувся представник: адвокат Кузнецов П.М. в інтересах [PERSON] з відповіддю на відзив, в якій посилалися на те, що [PERSON] , заперечуючи проти задоволення позову, вважає такі аргументи позивача, як занижена вартість автомобіля безпідставними. Спростовуючи вказане відповідач зазначає про її витрати на дороговартісний ремонт спірного автомобіля. Звертають увагу, що документи відповідача є неналежним доказом понесених нею витрат на ремонт автомобіля «Renault Kangoo», який є предметом розгляду в цій справі, оскільки не відповідають вимогам законодавства про їх форму та зміст. Так, акт виконаних робіт № 49-03 від 25.04.2024 року не містить повного найменування замовника, зазначено лише ім`я [PERSON] . Вказаний акт не містить підпису замовника, який би прийняв виконані ремонтні роботи. З акту не можна достовірно встановити, який саме автомобіль «Renault Kangoo», був на ремонті, оскільки не вказані індивідуальні ознаки транспортного засобу, зокрема номер шасі, кузова, VIN-номер тощо. Зі змісту товарного чеку вбачається, що покупець (або замовник) мав сплатити 90,590 грн., тобто 90 грн. 59 копійок, а не 90590 грн. Відповідачем не надано достовірних та належних доказів понесених витрат на ремонт саме спірного транспортного засобу, відсутні докази дійсної оплати (фіскальні чеки, прибутково-касові ордери, банківські виписки тощо). Натомість позивач вказував у позові на низьку вартість автомобіля, що підтверджується відповіддю ДПС України на запит приватного виконавця про те, що відповідач [PERSON] у 4 кварталі 2023 року отримала дохід від продажу рухомого майна в розмірі 15234 грн. При цьому, у відзиві на позов [PERSON] не заперечує факт родинних зав`язків з продавцем спірного автомобіля [PERSON] . Щодо посилання [PERSON] на відсутність заборони на відчуження автомобіля під час укладення угоди, то це не має значення, оскільки продавець [PERSON] на час відчуження автомобіля достовірно знала про наявність у неї боргових зобов`язань перед позивачем і про судову справу з цього приводу, в тому числі і про заяву про забезпечення позову, розгляд якої потребував певного часу, як і відкриття виконавчого провадження після її задоволення. Саме протягом такого часу і відбулася спірна угода про продаж автомобіля. У випадку ж наявності обмежень у державних реєстрах щодо розпорядження транспортним засобом [PERSON] не змогла би здійснити таке відчуження і за рахунок автомобіля сума боргу могла бути частково сплачена. Правочин, вчинений відповідачем [PERSON] щодо відчуження транспортного засобу є очевидно недобросовісним і зводиться до зловживання нею правом, вчиненим з порушенням загальних засад цивільного законодавства, що є самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним. На думку позивача, оспорюваний договір купівлі-продажу за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача [PERSON] за рахунок цього майна, що є підставою для визнання його недійсним. Позивач вважає, що є достатньо підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, а доводи відповідача [PERSON] не спростовують докази, надані позивачем для підтвердження своїх вимог. 07.04.2025 року позивач та його представник: адвокат Кузнецов П.М. в судове засідання не з`явилися, 07.04.2025 року представник подав відповідь на відзив, в якій прохав розгляд справи проводити у їх відсутність. 07.04.2025 року відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 07.03.2025 року подала відзив на позов, про причини неявки суду не повідомила. 07.04.2025 року відповідач [PERSON] та її представник: адвокат Макаренко В.С. в судове засідання не з`явилися, 24.03.2025 року представник подав відзив на позов, про причини неявки суду не повідомили. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народився позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 19.06.1997 року. [INFO] народилася відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №920654 від 25.11.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру. [INFO] в м. Запоріжжя народилася відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 14.08.2015 року. 22.11.2023 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. 29.11.2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/10735/23 заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Кузнецова П.М. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково. Накладено арешт на майно, яке належить [PERSON] , а саме на транспортний засіб марки «Renault Kangoo», 2006 року випуску, об`єм двигуна 1461 см3 та причеп марки «ЛІДЕР» модель 810081, 2020 року випуску. В іншій частині - відмовлено. 29.11.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір № 2342/2023/4177774 купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіль «Renault Kangoo», 2006 року випуску, VIN-код [NUMBER] . Договір оформлено та підписано сторонами в сервісному центрі 2342 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області. Згідно умов договору покупець оглянув та ознайомився з майном, претензій щодо технічного стану та характеристик відчужуваного транспортного засобу не має. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 15234 грн. 03.10.2024 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/10735/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 11936 доларів США та судовий збір в розмірі 4901,63 грн. Рішення набрало законної сили 05.11.2024 року. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2024 року у справі №334/10735/23 встановлено наступну обставину: 31.08.2022 року [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 11936 доларів США, які [PERSON] зобов`язується повернути йому по першій його вимозі, що підтверджується оригіналом розписки від 31.08.2022 року, яку [PERSON] підписала особисто. 08.11.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценком Д.Ю. відкрито виконавче провадження №76507837 з примусового виконання виконавчого листа №334/10735/23 від 07.11.2024 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 11936 доларів США, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження. Згідно Інформації про виконавче провадження №76507837 08.11.2024 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Згідно відомостей Держаної податкової служби України на запит приватного виконавця №237867102 від 08.11.2024 року у виконавчому провадженні №76507837 боржник у 4 кварталі 2023 року отримав дохід в розмірі 15234 грн., податковий агент: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС України в Запорізькій області. Відповідачем [PERSON] до відзиву на позов надано копію Акту виконаних робіт (надання послуг) №49-03 від 25.04.2024 року, складеного СТО «Тест» (ФОП [PERSON] ), відповідно якого вартість ремонту автомобіля «Renault Kangoo», 2006 року випуску, д/н [NUMBER] , складає 90590 грн., замовник: [PERSON] . Згідно копії товарного чеку ФОП [PERSON] від 25.04.2024 року здійснено оплату за ремонт авто згідно Акту виконаних робіт №49-03 на суму 90,590. Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. В ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1,\~ч.2\~п.1\~ст.11\~ЦК України\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають із\~дій осіб,\~що передбачені\~актами цивільного\~законодавства,\~а також\~із дій\~осіб,\~що не\~передбачені цими\~актами,\~але за\~аналогією породжують\~цивільні права\~та обов`язки. Підставами\~виникнення цивільних\~прав та\~обов`язків,\~зокрема,\~є: 1) договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Велика Палата Верховного суду у Постанові від 07.09.2022 року у справі №910/16579/20 зробила наступні висновки: «10.2. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, четверта статті 202 ЦК України). Отже, встановлення взаємопогоджених дій декількох осіб, які мають єдину мету, спрямовану на набуття, зміну або припинення певних цивільних прав чи виконання певних обов`язків, є ознаками вчинення єдиного правочину такими особами. Поведінка сторін має засвідчувати єдність їх волі до настання відповідних правових наслідків. Багатосторонні правочини можуть оформлюватися договорами у письмовій формі як єдиними письмовими документами або укладатися шляхом взаємного обміну листами (повідомленнями, телеграмами), прийняттям до виконання зобов`язань чи фактичним учиненням взаємнопогоджених дій, спрямованих на набуття певних прав (виконання певних обов`язків) його сторонами. 10.3. Згідно із частиною третьою статті 206 ЦК України правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Правове регулювання відповідно до статті 208 ЦК України щодо належного вчинення правочину між юридичними особами у письмовій формі є диспозитивним, воно не обмежує можливості укладення усного правочину між такими особами, а тільки обмежує способи доказування за частиною першою статті 218 цього Кодексу. 10.4. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент учинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 цього Кодексу). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). 10.5.Отже, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину. 10.6. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 10.26. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. 10.27. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. 10.28. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. 10.29. Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 10.30. Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки. 10.31. Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права. 10.32. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), пункти 76.3, 76.5). 10.34. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом. 10.35. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. 10.36. Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства. 10.37. Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. 10.38. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 155). 10.39. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. 10.42. Отже, правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі». Як встановлено судом, 29.11.2023 року відповідач [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу №2342/2023/4177774, згідно якого право власності на автомобіль «Renault Kangoo», 2006 року випуску, VIN-код [NUMBER] , перейшло від відповідача [PERSON] до відповідача [PERSON] . Суд вважає, що спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу має ознаки фраудаторного з наступних підстав. В момент укладення спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідач [PERSON] мала невиконане грошове зобов`язання перед позивачем [PERSON] за договором позики від 31.08.2022 року в розмірі 11936 доларів США. Також на час укладення спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу позивач [PERSON] 22.11.2023 року звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, а 29.11.2023 року в день укладення спірного договору ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/10735/23 накладено арешт на майно, яке належить [PERSON] , зокрема, на транспортний засіб марки «Renault Kangoo», 2006 року випуску. В подальшому рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2024 року у справі №334/10735/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 11936 доларів США, та відкрито виконавче провадження №76507837. Станом на час розгляду справи рішення суду не виконано. Також суд враховує, що згідно умов спірного договору ціна транспортного засобу складає 15234 грн., що явно не відповідає ринковій ціні. Крім того, суд враховує посилання позивача на те, що контрагентом за спірним договором є сестра відповідача [PERSON] відповідач [PERSON] , і купівля-продаж не пов`язана зі зміною власника автомобіля, а лише зі зміною титульного власника, оскільки фактично транспортний засіб залишився у родині, зокрема у кровної родички, - оскільки у поданих відзивах відповідачі не заперечували родинного зв`язку між ними, що також опосередковано підтверджується їх реєстрацією місця проживання за однією адресою. Суд не бере до уваги заперечення відповідача [PERSON] щодо того, що на момент придбання автомобіль перебував у неробочому стані, тому після його придбання був здійснений ремонт на суму 90590 грн. - оскільки згідно умов спірного договору покупець оглянув та ознайомився з майном, претензій щодо технічного стану та характеристик відчужуваного транспортного засобу не має. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] , уклавши 29.11.2023 року з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу №2342/2023/4177774, діяла в порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, з метою приховування своїх активів від звернення на них стягнення за зобов`язанням перед [PERSON] , завдаючи тим самим йому шкоди (ч.3 ст.13 ЦК України), що є самостійною підставою недійсності цього правочину. А тому суд визнає недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 29.11.2023 року між [PERSON] , в якості продавця, та [PERSON] , в якості покупця, та застосовує наслідки недійсності правочину - скасовує державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортного засобу за [PERSON] та поновлює реєстрацію за [PERSON] . Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.2006 року). В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). Відповідно ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому судовий збір у сумі 968,96 грн., який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви, в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved