Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

у грудні 2023 року керівник Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Новомосковської районної державної адміністрації, звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Новомосковською окружною прокуратурою Дніпропетровської області виявлені порушення вимог законодавства при передачі земельних ділянок державного лісового фонду у приватну власність. Прокурор зазначає, що рішенням 16 сесії 4 скликання Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 6 від 01 жовтня 2004 року [PERSON] затверджено проект землеустрою та надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі вказаного рішення сесії Піщанської сільської ради [PERSON] надано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 185898 від 09 грудня 2004 року, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-04-12602666, кадастровий номер земельної ділянки 1223285500:03:013:0154. У подальшому, на підставі підробленого Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 040997, від 16 березня 2010 року виданого [PERSON] та технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленої Новомосковським РКП БТІ «Інвентаризатор», зроблено поділ вказаної земельної ділянки та присвоєно кадастровий номер 1223285500:03:013:0015. Крім того, 13 червня 2016 року до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про зміну права власності на зазначену земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу № 1946 від 13 червня 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких останній набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1223285500:03:013:0015. 03 жовтня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,2 га, кадастровий номер 1223285500:03:013:0015, що розташована на території Орлівщинської сільської ради, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Зазначену реєстрацію здійснено на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 200/11246/18 від 16 серпня 2018 року, відповідно до якого, скасовується державна реєстрація права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1223285500:03:013:0015, площею 0,2 га, та поновлено право власності [PERSON] шляхом визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1223285500:03:013:0015, площею 0,2 га (попередній номер 1223285500:03:013:0154), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 01 серпня 2023 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримав земельну ділянку з кадастровим номером 1223285500:03:013:0015, площею 0,2 га, зазначені відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01 серпня 2023 року (реєстраційний номер 949723212232). Таким чином на теперішній час власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Відповідно до інформації філії ДП «Ліси України» «Новомосковське лісове господарство» земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:013:0015 згідно з планово-картографічною документацією входить до складу земель державного лісового фонду України та розміщена в кварталі [NUMBER] виділ [NUMBER] Новомосковського лісництва, відноситься до земель лісогосподарського призначення, тобто земель державного лісового фонду. Вилучення даної земельної ділянки із складу Держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалося, землевпорядна документація на дану земельну ділянку до лісгоспу не надходила. Таким чином, зазначена земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України, а саме ст. 1, 7 Лісового кодексу України та ст. 19, 55, 57, 84, 122, 149 Земельного кодексу України. Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка, що передана у приватну власність відповідача, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства, при наданні спірної земельної ділянки зміни цільового призначення землі з «лісогосподарського» на «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» не відбулось, земельна ділянка у землекористувача не вилучалася, порядок відшкодування втрат лісогосподарського виробництва належним чином не визначався та не затверджувався, прокурор просить задовольнити позов. Додатково в позові обґрунтовує підстави представництва інтересів держави прокурором тим, що вилучення з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміна їх цільового призначення та передача у власність, порушує права та інтереси держави в особі Новомосковської районної державної адміністрації використовувати спірні земельні ділянки. Порушення вимог земельного та лісового законодавства при вилученні із державної власності, зміні цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення для нелісогосподарських цілей безумовно становить суспільний інтерес. Звернення керівника Новомосковської окружної прокуратури до суду з позовом, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що уповноважений орган самостійно не звернувся до суду з позовною заявою, оскільки лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість в даному випадку відновлення права власності та користування державою земельною ділянкою лісогосподарського призначення. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись з позовом, через свого представника, адвоката Валаха О. В., подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. У своєму відзиві сторона відповідача посилається на те, що позовні вимоги прямо порушують ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Документи, долучені до відзиву підтверджують законність відведення спірної земельної ділянки [PERSON] . Ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Крім того, у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з обранням неналежного способу захисту прав позивача, оскільки заявлений спосіб захисту не відповідає характеру порушення права та спричиненим цим діянням наслідкам. Саме вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статей 387 - 388 ЦК України є ефективним способом захисту права власності у даних правовідносинах. Вказує, що прокурор представляє інтереси держави в особі саме Новомосковської районної державної адміністрації. Відтак прокурор не міг бути необізнаним з приводу наявності зазначених документів саме в архівному відділі Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області. І з огляду на те, що зазначені документи підтверджують законність відведення земельної ділянки [PERSON] , а також той факт, що до складу комісії з цього питання входили заступник голови Новомосковської райдержадміністрації [PERSON] та директор Новомосковського Держлісгоспзагу [PERSON] , слід зробити висновок, що прокурор умисно не надав суду зазначені документи, які повністю спростовують доводи, на яких ґрунтується позовна заява. Наголошує, що прокурором обрано способом захисту пред`явлення негаторного позову, оскільки вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статей 387 - 388 ЦК України, мала би наслідком застосування позовної давності за заявою відповідача. Також послався, що прокурором не доведено жодними належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається в позовній заяві, надано докази щодо іншої особи. Прокурором подано пояснення на відзив, у якій висловлено незгоду з позицією відповідача, наведеною у відзиві. Постановленою суддею ухвалою від 02 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Постановленою судом ухвалою від 02 січня 2024 року заяву керівника Новомосковської окружної прокуратури про забезпечення позову задоволено частково, забезпечено позов. Постановленою суддею ухвалою від 05 лютого 2024 року, після усунення недоліків позовної заяви, а також отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Постановленою судом ухвалою від 07 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Постановленою судом ухвалою від 27 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про зупинення з підстав, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, провадження у справі з урахуванням положень ч. 3 ст. 210 ЦПК України. Також змінено назву позивача та прокуратури через їх перейменування на належні без зміни складу учасників справи. У судовому засіданні прокурор Серченко С. А. заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Вказав на незаконність вибуття з власності держави земельної ділянки. Представник Самарівської районної державної адміністрації підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила про порушення права власності держави передачею у власність фізичній особі земельної ділянки лісогосподарського призначення. Представник відповідача, адвокат Валах О. В., у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Наголосив на тому, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача». Вказав на строк, протягом якого земельну ділянку передано у власність. Третя особа, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», у судове засідання не з`явилась, від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, оцінивши доводи заяв по суті справи, заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши матеріали справи, висновує таке. У липні-серпні 2004 року [PERSON] звернулася до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з заявою про вибір земельної ділянки та виготовлення проекту відводу в приватну власність земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] . 10 серпня 2004 року на засіданні 15 сесії 24 скликання Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області прийняте рішення № 17-15/ХХIV, згідно з яким розглянута заява [PERSON] та надана згода на вибір земельної ділянки та виготовлення проекту відведення в приватну власність земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] /т.2 а.с.42/. На підставі\~рішення №\~17-15/ХХIV\~від 10\~серпня 2004\~року у\~Новомосковській райдержадміністрації\~ створена\~комісія,\~до складу\~якої увійшли: заступник голови Новомосковської райдержадміністрації [PERSON] , начальник Новомосковського районного відділу земельних ресурсів [PERSON] , головний архітектор району Прилєпіна Г. Д., голова Піщанської сільської ради Мазниця М. П., головний санлікар району Плачков С. Ф., директор Новомосковського «ДЕРЖЛІСПГОСЗАГУ» Смільський С. О., начальник екологічної інспекції Гапоненко П. І. У зазначеному складі комісією складений «Акт вибору і обстеження земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку гр. [PERSON] ». Відповідно до тексту зазначеного акту, комісія визначила, що земельна ділянка до складу земель Новомосковського ДЕРЖЛІСГОСПЗАГУ не входить та в господарських цілях не використовувалась, земельна ділянка придатна для відводу для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Цей акт засвідчений особистими підписами кожного члена комісії, а також гербовими печатками кожного державного органу, інтереси якого вони представляли в комісії /т.2 а.с.48-49/. Додатками до акту виготовлені «Креслення до Акту вибору і обстеження земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку гр. [PERSON] » /т.2 а.с.50/ та «Проект відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку гр. [PERSON] із земель житлової і громадської забудови [ADDRESS] » /т.2 а.с.52/. Зазначені додатки, кожен окремо були засвідчені особистими підписами кожного члена комісії, а також гербовими печатками кожного державного органу, інтереси якого вони представляли в комісії. 14 вересня 2004 року начальник Новомосковського районного відділу земельних ресурсів [PERSON] підписав та завірив гербовою печаткою висновок № 9-1518 /т.2 а.с.53/, згідно з яким: «Відділ земельних ресурсів, розглянувши матеріали попереднього погодження та проекту відведення земельних ділянок громадянам (згідно списку) із земель житлової і громадської забудови с. Піщанка Піщанської сільської ради для будівництва та обслуговування житлових будинків в районі [ADDRESS] , та враховуючи згоду Піщанської сільської ради на відбір земельної ділянки та виготовлення проектної документації (рішення 15-ї сесії 24-го скликання № 17-15/ХХIV від 10.08.2004 року) відділ вважає за можливе погодити місце розташування земельних ділянок громадянам (згідно креслення) наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства. Власники земельних ділянок по використанню земельних ділянок повинні дотримуватись вимог чинного законодавства згідно умов Земельного кодексу України. Обмеження та обтяження на використання земельних ділянок відсутні. 1. [PERSON] - 0,200 га; 2. [PERSON] - 0,200 га; 3. [PERSON] - 0,053 га; 4. [PERSON] - 0,070 га; 5. [PERSON] - 0,200 га.». 15 вересня 2004 року директор Новомосковського ДЕРЖЛІСПГОСПЗАГУ С. О. Смільський підписав та завірив печаткою «Новомосковського ДЕРЖЛІСГОСПЗАГУ» висновок № 149 /т.2 а.с.57/, згідно з яким: «Новомосковський ДЕРЖЛІСГОСПЗАГ, розглянувши матеріали попереднього погодження та проекту відведення земельних ділянок громадянам (згідно списку) із земель житлової і громадської забудови с. Піщанка Піщанської сільської ради для будівництва та обслуговування житлових будинків в районі [ADDRESS] , та враховуючи згоду Піщанської сільської ради на відбір земельної ділянки та виготовлення проектної документації (рішення 15-ї сесії 24-го скликання № 17-15/ХХІV від 10.08.2004 року) Новомосковський ДЕРЖЛІСГОСПЗАГ вважає за можливе погодити місце розташування земельних ділянок громадянам (згідно креслення) наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства. Власники земельних ділянок по використанню земельних ділянок повинні дотримуватись вимог чинного законодавства згідно умов Земельного кодексу України. 1. [PERSON] - 0,200 га; 2. [PERSON] - 0,200 га; 3. [PERSON] - 0,053 га; 4. [PERSON] - 0,070 га; 5. [PERSON] - 0,200 га.». 15 вересня 2004 року головний державний архітектор Новомосковського районну Дніпропетровської області Прилепіна Г. Д. підписала та завірила гербовою печаткою висновок № 310 /т.2. а.с.54/, згідно з яким: «Відділ архітектури та містобудування, розглянувши матеріали попереднього погодження та проекту відведення земельних ділянок громадянам (згідно списку) із земель житлової і громадської забудови с. Піщанка Піщанської сільської ради для будівництва та обслуговування житлових будинків в районі [ADDRESS] , та враховуючи згоду Піщанської сільської ради на відбір земельної ділянки та виготовлення проектної документації (рішення 15-ї сесії 24-го скликання № 17-15/ХХIV від 10.08.2004 року) відділ архітектури та містобудування вважає за можливе погодити місце розташування земельних ділянок громадянам (згідно креслення) наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства. Власники земельних ділянок по використанню земельних ділянок повинні дотримуватись вимог чинного законодавства згідно умов Земельного кодексу України. 1. [PERSON] - 0,200 га; 2. [PERSON] - 0,200 га; 3. [PERSON] - 0,053 га; 4. [PERSON] - 0,070 га; 5. [PERSON] - 0,200 га.». 20 вересня 2004 року головний лікар Новомосковської районної санітарно- епідеміологічної станції Плачков С. Ф. підписав та завірив гербовою печаткою висновок № 2282 /т.2 а.с.55/, згідно з яким: «Новомосковська санепідемстанція, розглянувши матеріали попереднього погодження та проекту відведення земельних ділянок громадянам (згідно списку) із земель житлової і громадської забудови с. Піщанка Піщанської сільської ради для будівництва та обслуговування житлових будинків в районі [ADDRESS] , та враховуючи згоду Піщанської сільської ради на відбір земельної ділянки та виготовлення проектної документації (рішення 15-ї сесії 24-го скликання № 17-15/ХХIV від 10.08.2004 року) Новомосковська санепідемстанція вважає за можливе погодити місце розташування земельних ділянок громадянам (згідно креслення) наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства. Власники земельних ділянок по використанню земельних ділянок повинні дотримуватись вимог чинного законодавства згідно умов Земельного кодексу України. 1. [PERSON] - 0,200 га; 2. [PERSON] - 0,200 га; 3. [PERSON] - 0,053 га; 4. [PERSON] - 0,070 га; 5. [PERSON] - 0,200 га.». 20 вересня 2004 року начальник Новомосковської регіональної державної екологічної інспекції Гапоненко П. І. підписав висновок № 302 /т.2 а.с.56/, згідно з яким: «Новомосковська регіональна державна екологічна інспекція, розглянувши матеріали попереднього погодження та проекту відведення земельних ділянок громадянам (згідно списку) із земель житлової і громадської забудови с. Піщанка Піщанської сільської ради для будівництва та обслуговування житлових будинків в районі [ADDRESS] , та враховуючи згоду Піщанської сільської ради на відбір земельної ділянки та виготовлення проектної документації (рішення 15-ї сесії 24-го скликання № 17- 15/ХХГУ від 10.08.2004 року) Новомосковська регіональна державна екологічна інспекція вважає за можливе погодити місце розташування земельних ділянок громадянам (згідно креслення) наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства. Власники земельних ділянок по використанню земельних ділянок повинні дотримуватись вимог чинного законодавства згідно умов Земельного кодексу України. 1. [PERSON] - 0,200 га; 2. [PERSON] - 0,200 га; 3. [PERSON] - 0,053 га; 4. [PERSON] - 0,070 га; 5. [PERSON] - 0,200 га.». Рішенням 16 сесії 4 скликання Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 6-16/IV від 01 жовтня 2004 року /т.1 а.с.69-70, т.2 а.с.43-44/ [PERSON] затверджено проєкт відводу земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,20 га під будівництво та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення сесії Піщанської сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 185898 від 09 грудня 2004 року /т.1 а.с.72-73/, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-04-12602666, кадастровий номер земельної ділянки 1223285500:03:013:0154. Згідно з земельно-кадастровою книгою Піщанської сільської ради [PERSON] зареєстрована, як власник земельної ділянки площею 0,2 га /т.1 а.с.71/. З листа ДСГП «Ліси України» № 6837-23 від 19 грудня 2023 року /т.1 а.с.92-94/ вбачається, що згідно з відкритими даним земельного кадастру України на земельна ділянка 0,2 га, кадастровий номер 1223285500:03:013:0015 (попередній номер 1223285500:03:013:0154) знаходиться в постійному користування Філії «Новомосковське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» відповідно до матеріалів лісовпорядкування, розташовані в [ADDRESS] виділи 7,2, є землями Державного лісового фонду України. Згідно з листом ДСУ з питань Геодезії, картографії та кадастру № 5-28-0.191-5350/2-23 від 09 червня 2023 року земельна ділянка 1223285500:03:013:0015 перебуває у приватній власності [PERSON] відповідно до відомостей земельного кадастру /т.1 а.с.57-58/. Відповідно до листа Держлісагенства б/н, б/д /т.1 а.с.59/, відповіді Філії «Новомосковське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 22 травня 2023 року № 188 /т.1 а.с.39-40/ погоджень щодо вилучення спірної земельної ділянки Держлісагенство, Філія «Новомосковське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» не надавали, цільове призначення не змінювалося, землевпорядна документація до лісгоспу не надходила. З листа Новомосковської районної військової адміністрації № 3096/0/538-23 від 20 липня 2023 року вбачається, що листів, заяв [PERSON] не знайдено, журнал реєстрації вхідних, вихідних та внутрішніх справ, документів Новомосковської райдержадміністрації за період з 2004 по 2010 роки знищено /т.1 а.с.63/. З відповіді Секретаріату Кабінету Міністрів України № 6417-23 від 24 листопада 2023 року /т.1 а.с.68/ Кабінетом Міністрів рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із користування ДП «Новомосковське лісове господарство» (філії «Новомосковське лісове господарство» ДСГП «Ліси України») земельних ділянок із зазначеними у запиті прокурора /т.1 а.с.64-67/ кадастровими номерами (1223285500:03:013:0154) не приймалось. З відповіді директора філії «Новомосковське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 10 квітня 2024 року № 2056-24 /т.2 а.с.96/ вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:013:0015 (квартал 75 виділ 2 Новомосковського лісництва): категорія земель лісові землі, вкриті лісом землі; категорія лісів 1, категорія захисності лісопаркова частина лісів зелених зон. Таксаційна характеристика (станом на 2004 рік): Лісові культури сосна звичайна 10СЗ+ТБ-ТЧ+АКБ, вік - 46 років, висота 18 м, діаметр 20 см, клас бонітету 1, запас деревини на 1 га - 225 куб. м. Відповідно до вимог Лісового кодексу (п.5 розділ VIII), документами, що підтверджують право власності державних лісогосподарських підприємств на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Відповідно Проекту організації та розвитку лісового господарства державного підприємства «Новомосковське лісове господарство» Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України (виконаних Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» ДП «Харківська лісовпорядна експедиція» в 2014 році) вказані земельні ділянки знаходяться у постійному користуванні філії «Новомосковське лісове господарство». Державне підприємство «Новомосковський лісгосп» було створено відповідно наказу Міністерства лісового господарства України від 31 жовтня 1991 року № 133 на базі Новомосковського лісгоспзагу, який був створений в 1959 році відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 06 жовтня 1959 року № 1551, який, в свою чергу, був організований в 1929 році на базі держлісфонду Новомосковського лісництва а також лісів місцевого значення. Перше лісовпорядкування лісів, які входять до складу Новомосковського держлісгоспу, як окремого об`єкту, було проведено в 1936-1938 роках. До 1936 року лісовпорядкування проводилось в різні роки тільки в найбільш крупних лісових ділянках. Наступні лісовпорядні роботи проводились в 1950, 1961, 1971, 1981, 1991, 2004, 2013 роках. В архівах філії, та в державних архівах зберігаються матеріали лісовпорядкування попередніх років. Вилучення даних земельних ділянок із складу Держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалось, землевпорядна документація на дані земельні ділянки до лісгоспу не надходила. З 2004 року межі державного лісового фонду Новомосковського лісництва не змінювались, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування. Таким чином, з 2004 року по цей час, зазначені земельні ділянки перебувають у складі державного лісового фонду філії «Новомосковське лісове господарство». Також суду надано копію витягів з проекту організації і розвитку лісового господарства Новомосковського лісництва; Таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків інв. № 30, прим № 2 /а.с.41-43/ план лісонасаджень Новомосковського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2002 року /т.2 а.с.97-99/ з відомостями щодо місця розташування спірної земельної ділянки, засадженням її лісовими культурами. 01 серпня 2023 року до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про право власності на земельну ділянку 1223285500:03:013:0015, площею 0,2 га, згідно з яким власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування, серія та номер 55, виданого 01 червня 2023 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М. О. вказано [PERSON] /а.с.35-36/. Також судом досліджено копію заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2018 року у справі № 200/11248/18 /т.1 а.с.78-87/, наданого прокурором у копії, однак згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що вказане рішення скасоване ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року та ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2021 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання неправомірними дій, скасування державної реєстрації права власності, поновлення права власності, залишено без розгляду. Інші докази, надані до позову, в тому числі лист Держгеокадастру від 29 червня 2023 року, Договір дарування земельної ділянки, відповіді державних органів про направлення запитів прокурора до належних органів не містять інформації про предмет доказування, а тому не аналізуються судом. Щодо представництва прокурором інтересів держави та належності позивача, суд ураховує таке. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Аналіз положень ст. 56 ЦПК України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права власності держави на спірну земельну ділянку свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів. Поряд із цим, ст. 20 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцеві державні адміністрації розпоряджаються землями державної власності відповідно до закону. Відповідно до п. 5 ст. 28 цього Закону для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Лісового кодексу України Рада Міністрів, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території, приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного значення. У зв`язку з внесенням Законом України № 1423-IX від 28 квітня 2021 року змін до Земельного кодексу України, відповідно до п.п. «а» п. 24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27 травня 2021 року) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Згідно зі ст. 122 Земельного кодексу України, у редакції від 27 травня 2021 року, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. При цьому, ч. 1 ст. 149 ЗК України, у редакції від 27 травня 2021 року, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Отже, на території Новомосковського району повноваження щодо вилучення та розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення в межах сіл, селищ, міст районного значення здійснюються Новомосковською районною державною адміністрацією. Відтак, ураховуючи підстави, покладені в обґрунтування позову (які прокурор обґрунтовує незаконністю вилучення та передачі у власність відповідача земельної ділянки) та його предмет (земельна ділянка, яка мала лісогосподарське призначення), позивач у даній справі, представлений Новомосковською районною державною адміністрацією, є належним. Суд погоджується також і з тим, що порушення вимог земельного та лісового законодавства при вилученні із державної власності, зміні цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення для нелісогосподарських цілей (на що посилається прокурор у позові) безумовно становить суспільний інтерес, враховуючи положення статей 13, 50 Конституції України, статті 7 Лісового кодексу України та статті 84 Земельного кодексу України. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Суд ураховує надання прокурором доказів звернення до Новомосковської районної військової адміністрації з повідомленням про виявлення порушень земельного законодавства та намір пред`явити даний позов, лист-відповідь Новомосковської районної військової адміністрації № 3096/0/538-23 від 20 липня 2023 року про відсутність можливості самостійного звернення до суду з позовом. Таким чином суд погоджується з доводами прокурора, що невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права власності держави у спірних правовідносинах свідчить про наявність підстав для вжиття прокурором представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Відтак, керівником Самарівської окружної прокуратури належним чином обґрунтовано та доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Самарівської районної державної адміністрації у порядку ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Щодо позовних вимог по суті спору. Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. В силу статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У порядку статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Статтею 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, визначено землі лісового фонду. Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Стаття 56 ЗК України визначає, що землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки\~лісового фонду\~за рішенням\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування надаються\~у постійне\~користування спеціалізованим\~державним або\~комунальним лісогосподарським\~підприємствам,\~а на\~умовах оренди\~-\~іншим підприємствам,\~установам та\~організаціям,\~у яких\~створено спеціалізовані\~лісогосподарські підрозділи,\~для ведення\~лісового господарства,\~спеціального використання\~лісових ресурсів\~і для\~потреб \~мисливського \~господарства,\~культурно-оздоровчих,\~рекреаційних,\~спортивних,\~туристичних цілей,\~проведення науково-дослідних\~робіт тощо.\~Порядок використання\~земель лісового\~фонду визначається\~законом (стаття 57 ЗК України). Згідно з\~частинами 1,\~2\~статті 84\~ЗК України\~у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону. Пунктом «ґ» частини 4 вказаної норми законодавства встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Статтею 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Землі лісового\~фонду поділяються\~на: а)\~лісові: вкриті\~лісовою (деревною\~і чагарниковою)\~рослинністю; не\~вкриті лісовою\~рослинністю,\~які підлягають\~залісенню (зруби,\~згарища,\~рідколісся,\~пустирі та\~інші),\~зайняті лісовими\~шляхами,\~просіками,\~протипожежними розривами\~тощо; б)\~нелісові: зайняті\~спорудами,\~пов`язаними\~з веденням\~лісового господарства,\~трасами ліній\~електропередач,\~продуктопроводів та\~підземними комунікаціями\~тощо; зайняті\~сільськогосподарськими угіддями\~(рілля,\~багаторічні насадження,\~сіножаті,\~пасовища,\~надані для\~потреб лісового\~господарства); зайняті\~болотами і\~водоймами в\~межах земельних\~ділянок лісового\~фонду,\~наданих для\~потреб лісового\~господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством. Статтею 6 ЛК України визначено, що усі ліси\~в Україні\~є власністю\~держави. Від\~імені держави\~лісами розпоряджається\~Верховна Рада\~України. Верховна\~Рада України\~делегує відповідним\~Радам народних\~депутатів свої\~повноваження щодо\~розпорядження лісами,\~визначені цим\~Кодексом та\~іншими актами\~законодавства. Ради\~народних депутатів\~в межах\~своєї компетенції\~надають земельні\~ділянки лісового\~фонду у\~постійне користування\~або вилучають\~їх в\~порядку,\~визначеному Земельним\~та цим\~кодексами. Надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування провадиться без їх вилучення у постійних користувачів у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 29 ЛК України до відання\~Кабінету Міністрів\~України у\~галузі управління\~і контролю\~за охороною,\~захистом,\~використанням та\~відтворенням лісів\~належить: 1)\~здійснення державного\~контролю за\~охороною,\~захистом,\~використанням та\~відтворенням лісів; 2)\~визначення порядку\~діяльності органів\~державної виконавчої\~влади щодо\~організації охорони,\~захисту,\~використання та\~відтворення лісів; 3)\~встановлення порядку\~поділу лісів\~на групи,\~віднесення до\~категорій захисності\~та виділення\~особливо захисних\~земельних ділянок\~лісового фонду; 4)\~встановлення лімітів\~спеціального використання\~лісових ресурсів\~державного значення; 5)\~встановлення порядку\~і нормативів\~плати за\~спеціальне використання\~лісових ресурсів\~і користування\~земельними ділянками\~лісового фонду; 6)\~затвердження Правил\~відпуску деревини\~на пні,\~рубок лісу,\~відтворення,\~охорони і\~захисту лісів,\~догляду за\~лісом,\~заготівлі технічної\~та лікарської\~сировини,\~інших продуктів\~лісу,\~а також\~користування земельними\~ділянками лісового\~фонду; 7)\~забезпечення розробки\~комплексних державних\~та регіональних\~програм у\~галузі охорони,\~захисту і\~відтворення лісів,\~підвищення їх\~продуктивності та\~раціонального використання; 8)\~прийняття рішень\~про обмеження\~або тимчасове\~припинення діяльності\~підприємств,\~установ і\~організацій в\~порядку,\~передбаченому законодавчими\~актами,\~в разі\~порушення ними\~лісового законодавства; 9) вирішення інших питань у галузі управління і контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів. Згідно зі\~ст.\~42\~ЛК України переведення\~лісових земель\~до нелісових\~для використання\~у цілях,\~не пов`язаних\~з веденням\~лісового господарства,\~використанням лісових\~ресурсів і\~користуванням земельними\~ділянками лісового\~фонду для\~потреб мисливського\~господарства,\~культурно-оздоровчих,\~рекреаційних,\~спортивних і\~туристичних цілей\~та проведення\~науково-дослідних\~робіт,\~провадиться за\~рішенням органів,\~які надають\~ці землі\~у користування\~відповідно до\~земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя. Відповідно до\~ст.\~93\~ЛК України\~лісовпорядкування включає\~систему державних\~заходів,\~спрямованих на\~забезпечення ефективної\~охорони і\~захисту,\~раціональне використання,\~підвищення продуктивності\~лісів та\~їх відтворення,\~оцінку лісових\~ресурсів,\~а також\~підвищення культури\~ведення лісового\~господарства. Лісовпорядкування\~на всій\~території України\~проводиться державними\~лісовпорядними службами\~за кошти\~державного бюджету\~і за\~єдиною системою\~в порядку,\~встановленому Міністерством\~лісового господарства\~України за\~погодженням з\~Міністерством охорони\~навколишнього природного\~середовища. Під\~час лісовпорядкування\~здійснюються: визначення\~меж і\~внутрігосподарська організація\~території лісового\~фонду,\~що перебуває\~у користуванні\~постійних лісокористувачів; виконання\~топографо-геодезичних\~робіт і\~спеціального картографування\~лісів; інвентаризація\~лісового фонду\~з визначенням\~породного і\~вікового складу\~деревостанів,\~їх стану,\~якісних і\~кількісних характеристик\~лісових ресурсів; виявлення\~деревостанів,\~що потребують\~рубок,\~пов`язаних\~з веденням\~лісового господарства,\~визначення заходів\~щодо відновлення\~лісів і\~лісорозведення,\~меліорації,\~охорони та\~захисту лісів\~тощо,\~а також\~порядку і\~способів проведення\~цих робіт; обгрунтування\~поділу лісів\~на групи\~і віднесення\~їх до\~категорій захисності; обчислення\~розрахункової лісосіки,\~обсягів рубок,\~пов`язаних\~з веденням\~лісового господарства,\~та обсягів\~використання інших\~видів лісових\~ресурсів; визначення\~обсягів робіт\~щодо відновлення\~лісів і\~лісорозведення,\~охорони лісів\~від пожеж,\~захисту від\~шкідників і\~хвороб,\~а також\~інших лісогосподарських\~робіт; лісобіологічні\~та інші\~обстеження і\~дослідження; авторський нагляд за здійсненням розроблених під час лісовпорядкування заходів, а також інші лісовпорядні дії. Положеннями ст. 94 ЛК України передбачено, що у матеріалах\~лісовпорядкування дається\~комплексна оцінка\~ведення лісового\~господарства,\~використання лісових\~ресурсів,\~користування земельними\~ділянками лісового\~фонду,\~розробляються основні\~положення організації\~та розвитку\~лісового господарства. Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами. За ст.\~95\~ЛК України державний\~облік лісів\~і державний\~лісовий кадастр\~ведуться з\~метою ефективної\~організації охорони\~і захисту\~лісів,\~раціонального використання\~лісового фонду,\~відтворення лісів,\~здійснення систематичного\~контролю за\~якісними і\~кількісними змінами\~в лісовому\~фонді та\~забезпечення Рад\~народних депутатів,\~зацікавлених органів\~державної виконавчої\~влади,\~лісокористувачів відомостями\~про лісовий\~фонд. Державний облік лісів і державний лісовий кадастр містять систему відомостей і документів про правовий режим лісового фонду, розподіл його між користувачами, якісний і кількісний стан лісового фонду, поділ лісів за групами та віднесення до категорій захисності, економічну оцінку та інші дані, необхідні для раціонального ведення лісового господарства і оцінки результатів господарської діяльності в лісовому фонді. Відповідно до\~ст.\~96\~ЛК України державний\~облік лісів\~і державний\~лісовий кадастр\~ведуться державними\~органами лісового\~господарства на\~основі матеріалів\~лісовпорядкування,\~інвентаризації,\~обстежень і\~первинного обліку\~лісів за\~єдиною для\~України системою\~на кошти\~державного бюджету. Порядок ведення державного обліку лісів і державного лісового кадастру встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 97 ЛК України спори у\~галузі охорони,\~захисту,\~використання та\~відтворення лісів\~розглядаються місцевими\~Радами народних\~депутатів,\~судом або\~третейським судом\~у порядку,\~встановленому законодавством. Спори у галузі охорони, захисту, використання та відтворення лісів розглядаються відповідно до законодавства. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного суду України, висловленими у Постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15, а також Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловлених у постановах від 30 січня 2018 року справа №707/2192/15-ц, від 19 вересня 2018 року справа № 362/6014/16-ц. У рішенні Європейського суду з прав людини від 27 листопада 2007 року у справі «Hamer проти Бельгії» (заява № 21861/03), яка стосувалась питання порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку із зобов`язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво, суд встановив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. Оскаржувана міра переслідувала законну мету захисту лісової зони, на якій не можна було нічого будувати. Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та здійснена робота свідчили, що органи влади знали або повинні були знати про існування будинку протягом тривалого часу, а після того, як порушення було встановлено, вони дали сплинути ще п`ятьом рокам, перш ніж пред`явити звинувачення, тим самим допомагаючи закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на сторожі якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного положення про узаконення будівлі, побудованої в такий лісовій зоні. Окрім як поновлення місця забудівлі в його початковому стані, жодна інша міра не вбачалася належною з огляду на незаперечне втручання в цілісність лісової зони, на якій не дозволялась жодна забудівля. З урахуванням цих підстав, втручання не було непропорційним. Суд ураховує, що ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, а в цьому випадку жодних дій щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою у передбачений законом спосіб вчинено не було. У матеріалах справи також відсутні рішення уповноважених органів лісового господарства про переведення спірної земельної ділянки з земель державного лісового фонду до категорії земель нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Оскільки рішення про вилучення такої земельної ділянки із державної власності не приймалось, то Новомосковська районна державна адміністрація приймаючи рішення від 10 серпня 2004 року «Про згоду на вибір відводу земельної ділянки та виготовлення проекту відводу земельної ділянки в приватну власність» та від 01 жовтня 2004 року «Про затвердження проекту відводу земельної ділянки в приватну власність», якою передано земельну ділянку з кадастровим номером (на теперішній час) 1223285500:03:013:0015 у власність [PERSON] , власником якої на теперішній час є [PERSON] , діяла не на підставі, не в межах своїх повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, зокрема ЗК України та ЛК України. Указані обставини в ході розгляду справи не спростовані належними та допустимими доказами, посилання відповідача лише на наявні погодження державних органів при відведенні спірної ділянки не може бути прийнято до уваги суду в якості доказів дотримання відповідної процедури. Вирішуючи питання про належні способи захисту прав власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зробила такі висновки. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України). Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші). Водночас володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому, вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4). У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі 372/4158/18 зазначено, що встановивши, що спірні земельні ділянки лісового фонду вибули з володіння держави, право власності на них зареєстровані за відповідачами, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірних земельних ділянок, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки лісового фонду. У разі задоволення вимог про витребування земельної ділянки (а не усунення власнику перешкод у здійснення права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника, спірна земельна ділянка лісового фонду підлягає поверненню у володіння особі, яка стверджує про порушення своїх прав. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у подібних справах (постанови від 10 січня 2024 року у справі № 707/2475/22, від 24 січня 2024 року у справі № 707/2465/22, від 26 січня 2024 року у справі № 707/2452/22). Натомість прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Оцінюючи пояснення представника відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09 квітня 2025 року, суд ураховує те, що позов у справі подано прокурором 28 грудня 2023 року, і підставою відмови судом у позові є саме неналежність обраного позивачем способу захисту у виді негаторного позову, а не можливість застосування положень про добросовісність набувача, дотримання положень ч. 2 ст. 391 ЦК України (станом на 09 квітня 2025 року). Інші аргументи прокурора, представників сторін, як самі по собі так і у своїй сукупності не є підставою для задоволення, чи відмови у задоволенні позовних вимог, не мають значення для справи з огляду на висновок про неналежність обраного способу захисту права, а тому не досліджуються при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України за відмови у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати залишаються покладеними на нього ж. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed