Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

І. Вимоги позову та стислий виклад позицій учасників справи. 15.07.2024 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила: 1) встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з квітня 2013 року по 18.06.2016; 2) визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру за адресою [ADDRESS] та грошові кошти на рахунках відповідача у банківських установах станом на 11.04.2024; 3) у порядку поділу майна визнати за позивачем 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] та 1/2 грошових коштів, розміщених у банківських установах у АТ «Приватбанк» та АТ «Укрсиббанк» станом на 11.04.2024, та стягнути з відповідача на користь позивача 18 367,79 грн та 1 011,25 євро, що є еквівалентом 45 192,76 грн; 4) у порядку поділу майна визнати за відповідачем 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] та 1/2 грошових коштів, розміщених у банківських установах у АТ «Приватбанк» та АТ «Укрсиббанк» станом на 11.04.2024, що становить 18 367,79 грн та 1 011,25 євро, що є еквівалентом 45 192,76 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з квітня 2013 року почали проживати разом за місцем проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтвердженням чого слугують фотокартки, листування в соціальних мережах за цей період, медична документація позивача, а також показаннями свідків. Шлюб між сторонами було укладено 18.06.2016, а [INFO] у подружжя народилась дитина - донька [PERSON] 11.04.2024 рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання та перебування у шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність майно, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] , яка зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2017, та є спільним майном подружжя в силу презумпції спільності майна подружжя, а також грошові кошти, розміщені на банківських рахунках відповідача, які надходили від його діяльності як фізичної особи-підприємця. Оскільки згоди щодо розподілу спільного майна подружжя не досягло, позивач звертається до суду. Відповідач [PERSON] позов не визнав пославшись його недоведеність. На обґрунтування заперечень зазначив, що позивачем не надано належних, достовірних, достатніми та допустимих доказів спільного проживання сторін однією сім`єю у період з квітня 2013 року по [INFO] за адресою [ADDRESS] . Позивач у вказаний період неофіційно орендувала житло з іншими знайомими за адресою [ADDRESS] , і мешкала у цьому орендованому житлі. Крім того, квартира за адресою [ADDRESS] була придбана за особисті кошти відповідача, які відповідач сплатив на виконання умов попереднього договору, що був укладений до укладення шлюбу з позивачем. До того ж, 30.06.2017 у день укладення договору купівлі-продажу квартири, позивач надала нотаріусу заяву, у якій зазначила, що їй відомо про укладення її чоловіком [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, після укладення договору вказана квартира належатиме [PERSON] на праві особистої приватної власності, оскільки грошові кошти були сплачені ним на підставі попереднього договору. Згода позивача на купівлю даної квартири наявна лише через те, що сам договір купівлі продажу-квартиру укладався і нотаріально посвідчувався в той період часу, коли позивач та відповідач перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі. Також відповідач стверджує, що позивач користувалась його банківськими картками в особистих цілях, а частина грошових коштів - 18 000 грн - на банківському рахунку є його особистими коштами, адже подаровані йому сестрою. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою судді від 15.08.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження /т.1 а.с.111/. 10.09.2024 від представника відповідача надійшов відзив /т.1 а.с.118-176/. 26.09.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив /т.1 а.с.181-207/. 30.09.2024 від представника відповідача надішли заперечення на відповідь на відзив /т.1 а.с.208-215/. У підготовчому засіданні 30.09.2024 заяви по суті прийняті до розгляду та приєднані до матеріалів справи, підготовче засідання відкладено на 24.10.2024 /т.1 а.с.216-217/. 30.09.2024 від представника позивача надійшла заява про виклик свідків /т.1 а.с.227-235/. 23.10.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про виклик свідків /т.1 а.с.236-239/. 24.10.2024 від представника позивача надійшло клопотання про призначення експертизи /т.1 а.с.240-246/. 24.10.2024 від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову /т.2 а.с.1-7/. У підготовчому засіданні 24.10.2024 приєднано до матеріалів справи заяву про виклик свідків та заперечення, суд видалився в нарадчу кімнату /т.2 а.с.8-9/. Ухвалою від 24.1.02024 позовну заяву залишено без руху /т.2 а.с.10/. 29.10.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків /т.2 а.с.12-32/. 30.10.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про усунення недоліків /т.2 а.с.33-37/. Ухвалою суду від 12.11.2024 продовжено розгляд справи, призначено підготовче засідання на 26.11.2024 /т.2 а.с.38/. 25.11.2024 від представника позивача надійшла заява про виклик свідків /т.2 а.с.42-47/. 26.11.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про виклик свідків /т.2 а.с.48-50/. У підготовчому засіданні 26.11.2024 залишено без розгляду заяву про виклик свідків від 30.09.2024, задоволено частково заяву про виклик свідків від 25.11.2024, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду на 22.01.2025 /т.2 а.с.50а-54/. Ухвалою суду від 26.11.2024 викликано для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /т.2 а.с.56/. 16.01.2025 від представника відповідача надійшла заява про стягнення понесених судових витрат /т. 2 а.с.68-88/. У судовому засіданні 22.01.2025 приєднано до матеріалів справи та прийнято до розгляду заяву про стягнення понесених судових витрат, заслухано вступне слово позивача та її представника, оголошено перерву у судовому засіданні до 18.02.2025 /т.2 а.с.89-90/. У судовому засіданні 18.02.2025 заслухано вступне слово представника відповідача, зобов`язано сторону відповідача надати для огляду у судовому засіданні належним чином завірений договір купівлі-продажу, закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, допитано позивача в якості свідка, відкладено судове засідання на 26.03.2025 /т.2 а.с.97-99/. Ухвалою суду від 03.03.2025 допит свідка [PERSON] постановлено проводити в режимі відеоконференції з Ленінським районним судом м. Запоріжжя /т.2 а.с.103/. 25.03.2025 від представника відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат /т.2 а.с.119-123/. 26.03.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів /т.2 а.с.124-130/. У судовому засіданні 26.03.2025 допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оголошено перерву перед судовими дебатами до 10.04.2025 /т.2 а.с.133-136/. У судовому засідання 10.04.2025 судом заслухано виступ сторін та їх представників у судових дебатах, суд перейшов до стадії ухвалення рішення, оголосив ступну та резолютивну його частину /т.2 а.с.146-153,154/ . ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. 18.06.2016 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, під час якого [INFO] у сторін народилась дитина - донька [PERSON] . Шлюб розірвано рішенням суду від 11.04.2024 /т.1 а.с.23,24,26-27/. Місце проживання доньки сторін з 29.05.2019, а також позивача з 12.03.2019 зареєстровано за адресою [ADDRESS] , місце проживання відповідача з 24.11.2011 - за адресою [ADDRESS] /т.1 а.с.17,21,25/. 22.09.2015 [PERSON] на виконання умов попереднього договору № 1639 від 22.09.2015 здійснено оплату за квартиру [ADDRESS] у розмірі 1 076 394,90 грн, отримувач ТОВ «ТД Оріон-Експорт» /т.1 а.с.134/. 30.06.2017 [PERSON] поданою Приватному нотаріусу КМНО Драній Н.М. заявою стверджував, що на момент укладення та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] у шлюбі не перебував, ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживав, грошові кошти, які сплачені за попереднім договором, є його особистою приватною власністю /т.1 а.с.165/. 30.06.2017 між ТОВ «Торговий Дім «Оріон-Експорт» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] . 30.06.2017 за [PERSON] зареєстровано право власності /т.1 а.с.28-31,34/. 30.06.2017 [PERSON] поданою Приватному нотаріусу КМНО Драній Н.М. заявою стверджувала, що їй відомо про укладення її чоловіком [PERSON] договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , а також що після укладення договору вказана квартира належатиме [PERSON] на праві особистої приватної власності, оскільки грошові кошти були сплачені ним на підставі попереднього договору від 22.09.2015 за № 1639 /т.1 а.с.164/. [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою [ADDRESS] /т.1 а.с.35-36/. У медичній картці стоматологічного хворого № 11771 від 18.08.2014 адресою [PERSON] зазначена [ADDRESS] /т.1 а.с.55-57/. У період з березня 2013 року по жовтень 2016 року між сторонами здійснювалось листування в мережі Інтернет /т.1 а.с.58-66/. [PERSON] з 2004 року офіційно працевлаштований, по 2022 рік отримував стабільний дохід, у 2011-2013 роках зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно КВЕД 62.01 Комп`ютерне програмування, 62.02 Консультування з питань інформатизації, 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем /т.1 а.с.144-150,153-161/. Станом на 28.10.2024 оціночна вартість квартири за адресою [ADDRESS] становить 5 484 242,39 грн /т.2 а.с.29-34/. [PERSON] має відкриті банківські рахунки у АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Укрсиббанк», залишок коштів на рахунку відповідача у АТ «Укрсиббанк» станом на 11.04.2024 року становить 32,43 грн, залишок коштів на рахунках відповідача у АТ КБ «Приватбанк» станом на 11.04.2024 року становить 36 703,16 грн та 2 022,50 євро /т.1 а.с.151,152,166,167/. Грошові кошти у розмірі 18 800 грн надійшли від [PERSON] на картковий рахунок [PERSON] 27.02.2024 /т.1 а.с.135,162,166/. Щодо вимог позивача про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з квітня 2013 року по 18.06.2016. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем в обґрунтування своїх вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу вказано, що вони з відповідачем почали проживати разом у квартирі за адресою [ADDRESS] з квітня 2013 року, на підтвердження чого надано спільні фотокартки, листування в соціальних мережах, медична документація позивача оформлена у лікаря із зазначенням місця проживання за вказаною адресою, а також на доведення своїх вимог посилалась на показання свідків. Свідок [PERSON] повідомив суду, що на момент знайомства з [PERSON] у липні 2013 року останній вже проживав з [PERSON] як сім`я, під час спільних подорожей вони винаймали спільний номер в готелі. Свідок [PERSON] повідомила, що є матір`ю позивача, її донька почала проживати з [PERSON] у 2013 році, [PERSON] облаштовувала спільний побут у квартирі [PERSON] в м. Обухів, оскільки мала автомобіль - займалась перевезенням будматеріалів для ремонту у квартирі. Під час першого знайомства зі свідком [PERSON] назвав її «тещею», вони з [PERSON] планували одружитись, народити дитину, у 2015 році внесли спільні кошти в будівництво квартири. [PERSON] добре заробляла, мала заощадження, з яких купила машину. Свідок [PERSON] вказала, що є подругою позивача, [PERSON] на момент знайомства з [PERSON] проживала у орендованій квартири, після знайомства через деякий час вирішила переїхати жити до свого хлопця у м. Обухів, пропонувала свідку зайняти її житло. Під час спільних подорожей пара проживала в спільних готельних номерах. У 2013 році на день народження [PERSON] свідок приїздила привітати її у квартиру [PERSON] в [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. У постанові від 17.10.2018 в справі № 587/302/16 (провадження № 61- 18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, в ході судового розгляду позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження проживання разом із відповідачем в зазначений період часу однією сім`єю. Допитані свідки не надали беззаперечних свідчень про те, що позивач постійно проживала із відповідачем та займалася з ним веденням спільного господарства. Медична картка стоматологічного хворого із зазначенням адреси [ADDRESS] , а також святкування дня народження позивача за вказаною адресою та наявність спільних фотокарток та листування жодним чином не доводить, що у період з квітня 2013 року сторони перебували у шлюбних відносин без його реєстрації. Місце проживання позивача зареєстровано в квартирі за адресою [ADDRESS] тільки 30.11.2016, проте її посилання на те, що вона фактично проживала за цією адресою з квітня 2013 року та перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Згідно висновків Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Під час розгляду даної справи суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем до реєстрації шлюбу дійсно виникли близькі стосунки, вони мали спільних друзів, знайомили один одного із рідними, разом подорожували, проводили дозвілля, однак сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанови від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18). Отже, з урахуванням вищевказаного, суд зробив висновок, що наявність характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільна оплата житлово-комунальних послуг, взаємне піклування, спільна купівля продуктів харчування, спільний бюджет, придбання майна для спірного користування, зокрема й будівельних матеріалів для ремонту квартири, між нею та відповідачем з квітня 2013 року в сукупності не доведені позивачем. Суд, на підставі належним чином оцінених наданих позивачем доказів, дійшов висновку про те, що позивач та відповідач не перебували у фактичних шлюбних відносинах та не проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2013 року по 18.06.2016 та відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Щодо вимог позивача про визнання спільною сумісною власністю сторін квартири за адресою [ADDRESS] , визнання за позивачем та відповідачем по 1/2 її частини. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 СК України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ч. 1 ст. 69 СК України). За положеннями частини 1 статті 70 цього Кодексу у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України). Водночас майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, з яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Аналіз наведених норм сімейного та цивільного законодавства дає підстави для висновку, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Судом установлено, що усі кошти, вкладені у придбання спірної квартири, були особистими коштами позивача, оскільки вносились ним до укладення шлюбу з відповідачем. За таких обставин сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін за доведеності набуття її за особисті кошти [PERSON] не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Надані відповідачем квитанція від 22.09.2015, його заява та заяви [PERSON] , надані Приватному нотаріусу КМНО Драній Н.М., від 30.06.2017 доводять той факт, що відповідачем самостійно здійснено оплату вартості квартири, на момент укладення та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири [PERSON] у шлюбі не перебував, ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживав, грошові кошти на оплату вартості квартири були його особистою приватною власністю. Отже, на підставі оцінки викладених у позовній заяві по суті справи аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд дійшов висновку про недоведеність вимог позову у цій частині, а отже відсутні підстави для їх задоволення. Щодо вимог позивача про визнання спільною сумісною власністю сторін грошових коштів у банківських установах на ім`я відповідача станом на 11.04.2024, визнання за позивачем та відповідачем по 1/2 їх частин. В період шлюбу сторін відповідачем [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Укрсиббанк» відкривались карткові рахунки, на яких розміщувались грошові кошти. Залишок коштів на рахунку відповідача у АТ «Укрсиббанк» станом на 11.04.2024 становить 32,43 грн, залишок коштів на рахунках відповідача у АТ КБ «Приватбанк» станом на 11.04.2024 становить 36 703,16 грн та 2 022,50 євро. Частиною 2 ст. 61 СК України, визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки розміщені на карткових рахунках відповідача грошові кошти були набуті в період шлюбу, відповідачем в цій частині не спростована презумпція спільності майна подружжя, суд визнає їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас відповідачем оспорюється спільність грошових коштів в сумі 18 000 грн, оскільки вказані кошти надійшли на його картковий рахунок від сестри в якості подарунку на день народження. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені ст. 57 СК України. Так, відповідно до пп. 2, 3 ч. 1 зазначеної норми, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, з призначення платежу при переказі від сестри відповідача [PERSON] на картковий рахунок [PERSON] 27.02.2024 грошових коштів у розмірі 18 000 грн встановлено, що вказані кошти є подарунком на його день народження - [INFO] , отже ці грошові кошти в розумінні СК України не є доходами, суд вбачає підстави для визнання цих коштів особистою приватною власністю відповідача, відповідно, залишок коштів на картковому рахунку у розмірі 18 000 грн поділу не підлягає. Отже, вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стгяненню 1/2 частини грошових коштів, набутих за час шлюбу, що становить 9 367,79 грн та 1 011,25 євро в національній валюті станом на день виконання рішення суду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Суд не надає оцінку частині наданих сторонам доказів, які не стосуються предмету спору, жодним чином не доводять та не спростовують ті обставини, на які вони посилаються. Таким чином, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя підлягають частковому задоволенню, а саме порядку поділу спільного сумісного майна подружжя підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1/2 частину грошових коштів, набутих за час шлюбу, що становить 9 367,79 грн та 1 011,25 євро в національній валюті станом на день виконання рішення суду. В іншій частині позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: partial