Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верховинського районного суду Івано-Франківської області до заінтересованої особи - Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: 1) встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була його, [PERSON] , дружиною; 2) встановити факт, що державний акт про право власності на землю серії І-ІФ №013237, який виданий на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] . Заяву обґрунтовує тим, що він народився та проживає в [ADDRESS] . Його прізвище « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про народження. Він 08.04.1963 року одружився з [PERSON] , з якою в шлюбі прожив 55 років та в них народилося двоє дітей. [INFO] дружина померла, заповіт вона не склала. На час смерті дружини він постійно проживав з нею, а тому вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилася після її смерті. Він звернувся до нотаріальної контори, щоб отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, однак йому відмовлено через те, що в них з дружиною різні прізвища, а саме його прізвище « [PERSON] », а дружини « [PERSON] ». Крім того, на випадок своєї смерті він хотів розпорядитися своїм майном, а саме земельною ділянкою площею 0,7500 га для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства, яка належить йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія І-ІФ №013237, тоді було встановлено, що в цьому державному акті його прізвище зазначено « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Ухвалою суду від 21.08.2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку окремого провадження, витребувано від Верховинської районної державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Мартищук Оксани Ярославівни належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи, якщо вона заводилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та інформацію про те, чи хтось звертався зі спадкоємців із заявами про отримання спадщини після її смерті. Від Верховинської районної державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Мартищук Оксани Ярославівни до суду поступила інформація, що [PERSON] за життя заповітів не складала, спадкові справи після її смерті не заводилися. Від представника заявника 04.02.2025 року до суду поступила заява в порядку ст.182 ЦПК України, в якій він вказав, що виправлення орфографічних помилок в державних актах відбувалося до 2013 року шляхом видачі нових, проте з 2013 року державні акти не видаються, а отже отримати новий державний акт замість того, в якому є помилка, неможливо. Крім того, заявником долучено до матеріалів справи копія технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі на ім`я [PERSON] та копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7300534342024 від 29.10.2024 року на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0700587602024 від 04.11.2024 року на земельну ділянку 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства. Ухвалами суду від 10.02.2025 року та 04.03.2025 року витребувано від Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, архівного відділу Верховинської районної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області додаткові докази в справі. Від Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області 25.02.2025 року до суду поступило повідомлення про те, що запитувана документація у місцевому фонді відсутня та не обліковується. Від архівного відділу Верховинської районної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області 14.03.2025 надійшли витребувані судом докази. У судовому засіданні представник заявника підтримав заяву з підстав, вказаних у ній, просив її задоволити. Заітересована особа: Верховинська селищна рада Верховинського району Івано-Франківської області про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від представника поступила заяви про розгляд справи без її участі. Згідно зі ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що вона одружена з сином заявника [PERSON] та є невісткою заявника. Вона проживає з чоловіком, двома дітьми та заявником. Мати чоловіка [PERSON] померла в 2018 році. Заявник в паспорті зазначений як « [PERSON] », а у свідоцтві про одруження « [PERSON] ». Паспорт покійної [PERSON] вона бачила , в якому її прізвище було зазначено як « [PERSON] ». Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що він є сусідом заявника [PERSON] , 1932 року народження. Дружину заявника [PERSON] знав ще з шкільного віку, вони всі є однокласниками. Про те, що заявник « [PERSON] », а його дружина « [PERSON] » йому відомо давно. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав аналогічні показання. Вислухавши пояснення представника заявника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява [PERSON] не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч.2 ст. 293 ЦПК України закріплено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. У ст. 318 ЦПК України передбачено, що в заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] в с.Жаб`є Жаб`євського району Станіславської області та його батьками є [PERSON] - батько та [PERSON] - мати (а.с.6). З листа Верховинського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області вбачається, що відповідно до обліків БД ЄІАС УМП ДМС України [PERSON] [INFO] , був документований 18.05.1978 року паспортом громадянина СРСР Верховинським ВВС серії [NUMBER] . Паспортний документ отримано на підставі паспорта [NUMBER] , виданого Верховинським РВВС 25.05.1971 року на ім`я [PERSON] , [INFO] . Надалі 27.06.2001 року [PERSON] , [INFO] , Верховинським РВ УМВС в Івано-Франківській області в зв`язку з паспортною реформою здійснено обмін вищевказаного паспортного документа на паспорт громадянина України серії [NUMBER] , у якому вказано прізвище [PERSON] (а.с.4-5). Відомості про документування паспортними документами зразка СРСР та громадянина України особи [PERSON] , [INFO] , відсутні (а.с.51). Також з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.03.1960 року вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в с.Жаб`є Жаб`євського району Станіславської області та її батьками є [PERSON] - батько та [PERSON] - мати (а.с.7). Зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 08.04.1963 року вбачається, що [PERSON] , 1932 року народження, та [PERSON] , 1943 року народження, уклали шлюб 08.04.1963 року. Після реєстрації одруження присвоєно дружині та чоловіку прізвище « [PERSON] » (а.с.8). Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.02.2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області у віці 74 роки, про що 08.02.2018 року Верховинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області складено актовий запис №21 (а.с.9). Відповідно до довідок Верховинської селищної ради від 16.07.2024 року №1411 та №1412, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] постійно проживала і була зареєстрована за адресою: смт.Верховина, прис.Плай, Верховинського району Івано-Франківської області. До складу зареєстрованих осіб на день її смерті входили невістка [PERSON] , [INFO] , та чоловік [PERSON] , [INFO] (а.с.12,13). Заявник [PERSON] , посилаючись на вимоги п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме що [PERSON] , яка померла [INFO] була його, [PERSON] , дружиною, з метою реалізації своїх спадкових прав, а саме отримання свідоцтва про право на спадщину. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Як роз`яснено в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Виходячи з положень Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України поняттями «родичі», «родинні стосунки» охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням. Таким чином, родинні відносини (споріднення) - кровний зв`язок між людьми, з наявністю якого закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків. Правове значення має як пряме споріднення, так і не пряме (бокове), коли родинні зв`язки виникають за наявності спільного пращура (родоначальника). Стосунки між подружжям не є родинними. Згідно зі ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. З наведеного випливає, що факт шлюбу може бути підтверджено лише свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, які видають лише органи РАЦС. Подружжя вважається сім`єю. Однак чоловік є членом сім`ї, а не родичем, оскільки родинні відносини засновані на кровних узах. Відповідно до п.2, 4 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, реєстрації шлюбу. Також, згідно з роз`ясненнями, що містяться в інформаційному листі Верховного суду України від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", дружина чи чоловік також мають право на спадкування у разі смерті одного з подружжя, однак такі члени сім`ї не перебувають у кровному спорідненні. Встановлення факту родинних відносин між такими особами чинним законодавством не передбачено, для них може мати правове значення встановлення факту реєстрації шлюбу чи факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у відповідних випадках. Як вже встановлено судом, заявник звернувся до суду з заявою на підставі п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України в порядку встановлення саме факту родинних відносин між ним та його дружиною через розбіжності в зазначенні їхніх прізвищ, а не зі заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу. Відтак, суд дійшов висновку, що вимога заяви про встановлення факту родинних відносин між чоловіком та дружиною не підлягає задоволенню, оскільки законом не передбачена можливість встановлення юридичного факту родинних відносин між чоловіком та дружиною. В порядку окремого провадження може бути встановлений факт родинних відносин лише між кровноспорідненими родичами, а не між чоловіком та дружиною. Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 30.07.2018 року в справі №737/120/18. Крім того, суд зазначає, що заявником не виконано вимоги ст.318 ЦПК України в частині доведення мети встановлення факту родинних відносин. В судовому порядку можливо встановити факти, коли ці факти безпосередньо породжуватимуть юридичні наслідки, тобто вони повинні мати юридичне значення, а саме: від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Заявник вказав, що метою встановлення факту його родинних відносин з померлою [PERSON] , [INFO] , є отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, яке він не може отримати через виявлені в їх прізвищі помилки. Однак, до заяви [PERSON] не долучено доказів, що у встановленому законом порядку підтверджують наведену ним у заяві мету встановлення факту родинних відносин, а саме доказів, що підтверджують факт його звернення до нотаріуса зі заявою про отримання свідоцтва про право спадщину на спадкове майно після смерті [PERSON] та того, що нотаріусом йому відмовлено у видачі такого свідоцтва. Як вбачається з матеріалів справи, суд при прийнятті до розгляду заяви та відкритті провадження в справі, ухвалою суду від 21.08.2024 року витребував від Верховинської районної державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Мартищук О.Я. належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи, якщо вона заводилася, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та інформацію про те, чи хтось звертався зі спадкоємців із заявами про отримання спадщини після його смерті. Від Верховинської районної державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Мартищук О.Я. до суду поступила інформація про те, що [PERSON] за життя заповітів не складала, спадкові справи після її смерті не заводилися (а.с.22-25). Таким чином, наведені в заяві твердження про встановлення факту [PERSON] обставини щодо мети встановлення факту родинних відносин також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Щодо другої вимоги заявника про встановлення факту, що державний акт про право власності на землю серії І-ІФ №013237, який виданий на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] , слід зазначити, що відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно зі п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.1995 року, при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заявник звертаючись зі заявою про встановлення факту належності йому правовстановлюючого документу, а саме державного акта серії І-ІФ№013237 виданого 01.06.2001 року зазначає, що виправлення орфографічних помилок в державних актах відбувалося до 2013 року шляхом видачі нових, проте з 2013 року державні акти не видаються, а отже отримати новий державний акт замість того, в якому є помилка неможливо. А тому внаслідок помилки в прізвищі, що мається на державному акті, він не може на випадок своєї смерті розпорядитися належною йому земельною ділянкою. Дійсно, на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 09.09.2013 року №537 втратила чинність Інструкція про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року № 325, якою було передбачено, що в разі виявлення у виданому державному акті орфографічних або технічних помилок такий землевласник (землекористувач) звертається до відповідного територіального органу Держкомзему із заявою (клопотанням) про видачу нового державного акта. Згідно зі Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» з 01 січня 2013 року на території України державні акти на земельні ділянки не видаються, державну реєстрацію прав на земельні ділянки здійснює орган державної реєстрації прав, в тому числі й на права, які виникли до 01 січня 2013 року, оскільки повноваження Держкомзему в частині державної реєстрації прав на земельні ділянки припинені. Судом на підставі досліджених в судовому засіданні доказів вже встановлено, що прізвище заявника « [PERSON] ». Однак, з державного акту серії І-ІФ№013237 від 01.06.2001 року, виданого на підставі рішення сесії Верховинської селищної ради народних депутатів від 09.12.1993 року, вбачається, що такий посвідчує право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,7500 га, що розташована у смт Верховина Верховинської селищної ради, для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства (а.с.10-11, 92). Також з архівного витягу з рішення ХІХ сесії Верховинської селищної ради народних депутатів від 09.12.1993 року вбачається, що [PERSON] передано у приватну власність та в постійне і тимчасове користування земельні ділянки 0,70 га під присадибну ділянку, для ведення особистого підсобного господарства, під гараж в [ADDRESS] (а.с.90). Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, враховуючи наведене, заявником не доведено перед судом належними доказами, що державний акт серії І-ІФ№013237 від 01.06.2001 року, який виданий на ім`я [PERSON] , посвідчує його право власності на дану земельну ділянку, оскільки з рішення сесії Верховинської селищної ради народних депутатів від 09.12.1993 року, на підставі якого видано цей державний акт, вбачається, що таким передано у приватну власність земельну ділянку також [PERSON] , а не [PERSON] . При цьому, рішенням передано у приватну власність 0,70 га, а державний акт посвідчує право власності на 0,7500 га. Інших доказів, які б у встановленому законом порядку підтверджували факт належності державного акта про право власності на землю серії І-ІФ№013237 саме [PERSON] , заявником суду не представлено. Враховуючи наведене, у задоволенні заяви в частині встановлення факту належності [PERSON] державного акта про право власності на землю серії І-ІФ№013237, виданого на ім`я [PERSON] , слід відмовити за недоведеністю. При цьому, суд звертає увагу заявника на те, що відповідно до п.81-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127, державна реєстрація прав на земельні ділянки, речові права на які набуто до 1 січня 2013 р., проводиться у порядку, передбаченому ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі ч.1 ст.29 цього Закону державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі. У ч. 3 ст. 29 цього Закону передбачено, що державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів. Заявником представлено суду витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7300534342024 від 29.10.2024 року, з якого вбачається, що 29.10.2024 року на підставі технічної документації зі землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) від 14.02.2022 року, виготовленої ФОП « [PERSON] », було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 2620855100:03:001:2194 (а.с.70-71). Також, заявником представлено витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0700587602024 від 04.11.2024 року, відповідно до якого 04.11.2024 року на підставі технічної документації зі землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) від 14.02.2022 року, виготовленої ФОП « [PERSON] », було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в прис.Плай смт.Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, кадастровий номер земельної ділянки 2620855100:03:001:2198 (а.с.72-73). Таким чином, враховуючи, що право власності на земельну ділянку площею 0,7500 га, що розташована у смт Верховина Верховинської селищної ради, для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства, набуто та оформлено заявником в установленому законом порядку до 1 січня 2013 року, то згідно з вимогами ч.3 ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на земельну ділянку проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, а в даному випадку Державного акта серії І-ІФ№013237 від 01.06.2001 року, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. Таким чином, з наведеного вбачається, що на замовлення заявника [PERSON] на підставі державного акту серії І-ІФ№013237, виданого 01.06.2001 року на ім`я [PERSON] про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,7500 га, що розташована у селищі Верховина Верховинського району, для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства, ФОП « [PERSON] » 14.02.2024 року виготовлено технічну документацію зі землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в прис.Плай смт.Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, та земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] . В подальшому 29.10.2024 та 04.11.2024 року на підставі даної технічної документації, заявником зареєстровано дані земельні ділянки в Державному земельному кадастрі з присвоєнням земельним ділянкам кадастрових номерів, а саме земельній ділянці площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства присвоєно кадастровий номер 2620855100:03:001:2198, а земельній ділянці площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)- кадастровий номер 2620855100:03:001:2194. Таким чином, внаслідок поділу земельної ділянки площею 0,7500 га заявником зареєстровано в Державному земельному кадастрі дві земельні ділянки площами 0,6000 га та 0,1500 га. Згідно з п.54 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127, державна реєстрація права власності в зв`язку з поділом земельної ділянки проводиться за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про сформовані земельні ділянки у результаті такого поділу. Доказів того, що заявник у встановленому законом порядку звертався до державного реєстратора зі заявою про здійснення державної реєстрації речових прав вже на земельні ділянки площами 0,6000 га та 0,1500 га, що утворилися внаслідок поділу земельної ділянки площею 0.7500 га та що йому було відмовлено у проведенні такої державної реєстрації, суду не представлено. Суд може встановити юридичний факт у тому разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів, і виключно за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту. Відповідно до вимог ч.7 ст.294 ЦПК України, судові витрати заявнику не відшкодовуються. З врахуванням наведеного,

Outcome: dismissed