Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав, вказуючи, що вона з 07.08.2009 по 06.10.2011 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.10.2011, шлюб між ними розірвано. Син залишився проживати з нею. З 2017 року вони переїхали жити до м. Жовті Води, де вона невдовзі придбала двокімнатну квартиру, в якій вони проживають, відповідач не цікавився де буде жити його син та не допомагав в придбані квартири. Самотужки вона забезпечила квартиру сучасними меблями, побутовою технікою. В дитини є окрема кімната для відпочинку, навчання. Син перебуває виключно на її утримані, забезпечений шкільним приладдям, сезонним одягом та взуттям, комп`ютерною технікою, телефоном. В сім`ї панує доброзичлива атмосфера, син зростає та розвивається в любові та повазі, створені всі умови для повноцінного розвитку та виховання. Відповідач призначені на сина аліменти не сплачує. На прохання матеріальної чи моральної підтримки не відгукується, до потреб дитини ставиться байдуже. Вона несе повну відповідальність за здоров`я та всебічний розвиток сина, також допомагає у вихованні та утриманні вітчим - [PERSON] . Відповідач, знаючи про місце проживання дитини, не шукав способів поспілкуватися та навідатися до дитини, поцікавитися її життям. При цьому вона не чинила жодних перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною. За відповідачем станом на 01.10.2024 рахується заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 215 600,50 грн. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом його здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Всі питання щодо виховання сина вирішуються нею та вітчимом самостійно без участі та підтримки відповідача. Відповідач жодного разу не відвідав навчальний заклад, жодного разу не цікавився і не цікавиться навчальним процесом сина, у вихованні сина участь не бере. З часом син почав скаржитися на батька, що він йому телефонує в алкогольному сп`янінні, на його агресивність відносно нього, неадекватну поведінку, принижуючи сина в телефонних розмовах. Тобто, покладених законом на батька обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі в житті дитини. У зв`язку з цим вона звернулася до органу опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, та після проведення перевірки їй було надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21.02.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити (а.с.65). Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав в повному обсязі, просив його задовольнити (а.с.68). Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі (а.с.56). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам. З письмових матеріалів справи слідує, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.09.2009 (а.с.11). Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.10.2011 шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі частини його щомісячного доходу до досягнення дитиною повноліття (а.с.10). Відповідно до копії довідки начальника Верхньодніпровського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) № 169833 від 04.10.2024 за [PERSON] , станом на 01.10.2024 рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 215 600,50 грн, які стягуються з нього за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.10.2011 (виконавче провадження № [NUMBER]) (а.с.14). Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради № 873 від 21.11.2024, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1984 року народження, по відношенню до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Відповідно до копії відгуку на сім`ю [PERSON] , [INFO] , № 438 від 30.10.2024, наданого директором КЗ ЗСО Ліцею №10 Жовтоводської міської ради Затинацькою Е., [PERSON] проживає разом з матір`ю, вітчимом та молодшим братом. Матеріально забезпечують родину вітчим та мати. Діти мають окрему кімнату для навчання та повноцінного всебічного розвитку, забезпеченні шкільним приладдям, одягом, комп`ютерною технікою для навчання. Повну відповідальність за здоров`я та всебічний розвиток сина несе мати та вітчим, систематично контактують з класним керівником. Батько дитини [PERSON] , контакти з родиною не підтримує, аліменти не сплачує, має з дитиною періодичні телефонні розмови, часто в стані алкогольного сп`яніння (а.с.16). Відповідно до копії листа т.в.о. начальника ВП № 4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Федулова В. № 44.4-10406 від 21.10.2024, [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався (а.с.18). Факт наявності у власності [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 255868471 від 11.05.2021 (а.с.21) та копією договору дарування зареєстрованого в реєстрі за № 252 11.05.2021 (а.с.22). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч.1 ст.9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст.150 СК України. Відповідно до ч.1 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п.2 ч.1 ст.164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №638/2254/18 зазначено про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК) є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 даної постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. За положенням ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування, суд не погоджується з вказаним висновком, зважаючи на те, що у вказаному висновку не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Зі змісту вказаного висновку органу опіки та піклування прослідковується, що висновок про нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо його дитини органом опіки та піклування в більшій мірі було зроблено лише на підставі слів позивачки, інформації з ліцею та лікаря, проте інших доказів на підтвердження такої обставини надано не було. Отже, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина, який судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав. Проаналізувавши викладене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Позивачкою не доведено факту злісного ухилення відповідача від виконання його батьківських обов`язків відносно дитини. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, його вихованням і розвитком займається мати, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участь у його утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком його батьківськими обов`язками. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв будь-яке насильство стосовно нього. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Також судом не встановлено, а позивачкою не доведено обставин, які б свідчили проте, що син сторін не бажає спілкуватися з батьком, а відповідач - [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Відмова відповідача від батьківських прав та його згода на позбавлення його батьківських прав, викладена у його заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення батьківських прав відносно сина, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч.1 ст.164 СК України. Посилання позивачки в позові на несплату відповідачем аліментів на утримання дитини в контексті наявності підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав є необґрунтованою, оскільки сама лише несплата відповідачем аліментів не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки існують інші правові механізми впливу на платника аліментів в разі допущення ним порушень (постанови Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 295/12593/19; від 23.02.2022 у справі № 243/10188/19; від 18.05.2023 у справі № 759/3563/22). Враховуючи викладене вище, суд, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, встановлених обставин цієї справи та з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, приходить до висновку, що вимоги позивачки є не обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Водночас обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з дитиною, брати участь у її вихованні, розвитку та піклуванні. Виходячи з викладеного, суд вважає, що [PERSON] слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, сплачений позивачкою судовий збір слід віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed