Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно і незаконно без письмової згоди позивачки і її відома надіслав відомості про наявність у неї кредитної картки до Бюро кредитних історій, а саме, інформації про договір № SAMDN52000127163790 від 05.12.2013. Жодного кредитного договору у позивачки з АТ КБ «ПриватБанк» немає. Вказує, що недостовірні відомості про наявність у позивачки несплаченого кредиту наявні у Бюро кредитних історій грубо порушують її права споживача фінансових послуг. Зокрема, позивачка не може отримати будь-який грант, державну допомогу на розвиток власної справи чи кредит, а також у разі виїзду за кордон для порятунку життя і здоров`я під час війни, не зможе відкрити рахунок в банку і проводити будь-які платежі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій». В судове засідання з`явилася позивач, просила задовольнити позов з мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в суд не з`явився, надіслав до суду пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір про надання банківських послуг шляхом підписання Анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.12.2013. В подальшому, користуючись банківськими послугами між сторонами була підписана і Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 22.11.2019. Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 22.11.2019 є частиною Договору від 05.12.2013 року (надалі - Заява про приєднання), на підставі якої видавались як нові картки, так і продовжували діяти вже отримані. Відповідно до п. 1.3 вказаної Заяви про приєднання процентна ставка, відсотків річних визначена на рівні - 43,2 % - для карт Універсальна, 42,0 % - для карт Універсальна Gold. Позивачем була надана письмова згода на обробку Банком її персональних даних та передачу її третім особам. Вказаний дозвіл на передачу персональних даних підписаний Позивачем у формі Анкети - заяви від 05.12.2013, яка містить особисту інформацію позичальника та безпосередньо саму згоду в останньому абзаці перед підписом [PERSON] . Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 22.11.2019 року підписана Позивачем також містить такий дозвіл, зокрема п. 2.1.1.10.1 розділу 3 цієї Заяви. Як свідчить виписка по рахунку, позивачка з 2018 року користувалася зазначеними кредитними картками, власними коштами на них, кредитним лімітом, здійснювала відповідні погашення по кредиту, що свідчить про прийняття власне діями сторони умов Договору про надання банківських послуг від 05.12.2013 року, що не суперечить умовам договору. Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (далі - Закон). Відповідно термінів, що вживаються в ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», ведення кредитної історії - діяльність бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; користувач бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію, суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія. Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу). Кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону. Договір - правочин, сторонами якого є користувач і бюро і предметом якого є врегулювання питань надання та отримання інформації, що складає кредитну історію. Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про організацію формування та обіг кредитних історій» інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з Користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як Користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону. У відповідності до ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Суд зазначає, що заява про приєднання в редакції від 22.11.2019, що містить в собі умови кредитування рахунку (відсоткову ставку, розмір кредитного ліміту, та всі інші істотні умови) - є частиною правочину, в результаті якого сторони фактично застосували такі умови кредитування до вже існуючих кредитних правовідносин. Таким чином, дослідивши всі матеріали справи та надавши оцінку всім доказам в їх сукупності, судом встановлено, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б підтвердили настання підстав передбачених у ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» для вилучення інформації, що складає кредитну історію. На правовідносини, які склалися між сторонами поширюється дія статті 1069 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). На момент розгляду даної справи не було встановлено та визнано факту відсутності Договору про надання банківських послуг (в умовах до якого передбачена можливість, користування кредитними коштами, що і було зроблено позивачкою), договір не було визнано недійсним у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивачки на використання та розповсюдження інформації щодо нього, не має підстав для спростування та вилучення такої інформації. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed