Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

13.11.2024 до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] у якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач є її колишнім чоловіком і вони разом з їхніми спільними дітьми зареєстровані у спірній квартирі, яке вона отримала згідно ордеру від 05.01.1995. Вказує, що відповідач вже протягом багатьох років не проживає у цій квартирі, а проживає зі своєю новою сім`єю за іншою адресою. Він не цікавиться цим житлом, не сплачує комунальні послуги і у нього не було жодних перешкод для того, аби проживати у цій квартирі. Ухвалою суду від 18.11.2024 відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.12.2024 закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. 27.01.2025 до суду надійшли пояснення третіх осіб у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у яких вони вказали, що позовні вимоги вважають обґрунтованими та просили їх задовольнити, оскільки їх батько дійсно не проживає у цій квартирі протягом багатьох років і йому не чинилися будь-які перешкоди у користуванні квартирою. У судовому засіданні позивачка [PERSON] , яка була допитана у якості свідка з її на те згоди повідомила, що свої позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити. Зокрема позивачка вказала, що вони з відповідачем одружилися 1981 року і разом прожили 12 років в будинку його батьків. За час життя у них склалися погані стосунки, оскільки відповідач вживав алкоголь та вчиняв домашнє насильство. Згодом вони отримали спірну квартиру, яку спільно будували у кооперативі, однак відповідач не вселявся у цю квартиру разом із сім`єю, так як на той час вони вже проживали окремо. Позивачка також повідомила, що у період з 1997 до 2010 року вона мала стосунки з іншим чоловіком, який інколи приїжджав до неї, однак вони разом не жили, а вже починаючи з 2018 року і до тепер, вона перебуває у шлюбі зі своїм новим чоловіком і вони певний час дійсно проживали у спірній квартирі, однак на період війни переїхали з неї і тепер там ніхто не живе. Позивачка повідомила, що відповідач приходив у цю квартиру до дітей та до онуків, а у 2000 році вони уклали мирову угоду про порядок користування цією квартирою і розподілили рахунки за комунальні послуги. Позивачка також вказала, що у зв`язку із травмою відповідача у 2008 році, він проживав у цій квартирі спільно з нею більше пів року. Адвокат Межвінський С.Д. у судовому засіданні також підтримав позовні вимоги позивачки, оскільки вважав, що такі ґрунтуються на законі та підтверджені зібраними у справі доказами. Відповідач [PERSON] в судове засідання прибув та заперечив проти задоволення позовних вимог повністю. Пояснив, що він спільно із сім`єю отримав квартиру, яку як кооперативну спільно із дружиною будували 4 роки. Згодом, їхні стосунки погіршилися і він пішов проживати окремо, до батьків, а дружина з дітьми у цю квартиру. Зазначив, що незважаючи на розірвання шлюбних відносин, він постійно брав участь у житті дітей, допомагав їм та підтримував, постійно провідував за місцем їх проживання у цій квартирі. Водночас він не міг там жити, оскільки позивачка [PERSON] проживала там зі своїм співмешканцем починаючи з 1997 року, а згодом зі своїм чоловіком. Відповідач повідомив, що коли у 2008 році він отримав травму ноги, то він змушений був повернутися у спірну квартиру, однак проживання було нестерпним, так як там проживала позивачка, її співмешканець та його мати, а тому він як тільки одужав виїхав з цієї квартири. Заперечуючи проти позову відповідач вказував на наявність ухвали суду про затвердження мирової угоди між сторонами щодо порядку користування житлом, а також посилався на те, що він сплачує комунальні послуги за це житло. Відповідач вважав, що він не може бути позбавлений права користування цим житлом, оскільки він не користувався ним не з власної волі, а через неможливість такого користування. Третя особа [PERSON] суду повідомила, що вона є дочкою сторін у справі і спірну квартиру дійсно отримали батьки, оскільки вони спільно її будували, однак на час вселення відносини батьків погіршилися і батько з ними туди не вселявся. [PERSON] суду вказала, що батько ніколи з ними не жив, а проживав лише коли отримав травму ноги, так як він потребував догляду, а тому мама пошкодувала дітей, які хотіли його прийняти до себе та впустила його у цю квартиру, де він жив пів року. Третя особа підтвердила, що у її матері дійсно був співмешканець, який проживав з нею як правило на вихідні у цій квартирі. Згодом, вона проживала там зі своїм чоловіком і його мамою, яка була похилого віку. Батько дійсно допомагав дітям і підтримував їх, він часто приходив додому їх провідувати, однак чи мав він свій ключ вона не пригадує. За комунальні послуги борги у батька дійсно були, однак мама їх не сплачувала, а він сплачував їх сам. Допитана судом свідок [PERSON] підтвердила, що вона як сусідка, яка проживає на одній площадці з позивачкою знає, що у квартирі проживала позивачка з дітьми, а відповідач не проживав ніколи, однак до дітей приходив. Свідок підтвердила, що позивачка у цій квартирі проживала певний час зі своїм співмешканцем, а згодом із теперішнім чоловіком. Свідок [PERSON] суду повідомив, що спірну квартиру будували сторони спільно, одна не проживали через погані стосунки. Він не може повідомити хто і коли проживав у цій квартирі, однак знає, що певний час там дійсно жив співмешканець позивачки, а згодом і її теперішній чоловік. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 21.02.1981 до 25.03.1997, що доводиться копіями свідоцтв про укладення та розірвання шлюбу. 05.01.1995 виконавчим комітетом Добротвірської селищної ради було видано ордер №1769 на право зайняття житлового приміщення [ADDRESS] , за яким [PERSON] з сім`єю п`яти осіб, до числа яких увійшов відповідач [PERSON] та троє їх дітей. Витягом про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] від 02.10.2024 доводиться, що на у такій квартирі зареєстровані позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Актом від 03.10.2024 представників Добротвірської селищної ради доводиться, що на підставі свідчень [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] дійсно не проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ухвали Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24.10.2000 у справі №2-480, судом було затверджено мирову угоду між сторонами відповідно до якої сторони добровільно розподілили спірну квартиру та вирішили, що [PERSON] виділяється дві кімнати (вітальня та спальня) площею 17 кв.м. та 14 кв.м., а [PERSON] виділяється дві інші кімнати (дві дитячі) площею 23,07 кв.м. У спільному користуванні залишається туалет, кухня, коридор, ванна. Також, сторони розподілили відповідно до площі сплату комунальних послуг. Як видно з даних АТ «ДТЕК Західенерго» наданих 25.10.2024 та 04.12.2024 (а.с. 13, 33), квартира [ADDRESS] має розподілені особові рахунки, а саме окремий рахунок для сплати комунальних послуг має позивачка та відповідач. Також, як видно з наданих сторонами даних, станом на 22.10.2024 у [PERSON] була заборгованість за комунальні послуги у сумі 11\~877,90 грн., і станом на 04.12.2024 така заборгованість відсутня. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2024 доводиться, що [PERSON] має у власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відтак, зібраними у справі доказами встановлено, що спірна квартира не перебуває у приватній власності, право власності на неї не зареєстроване і право користування такою квартирою мають зокрема сторони. Вирішуючи питання про те, які норми норм матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з-приводу права користування майном, яке не перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЖК України. Посилання у позовній заяві на норми ст. ст. 319, 391, 405 ЦК України суд вважає помилковим, так як вказані норми права регулюють правовідносини, пов`язані із правом приватної власності, в той час, як у спірних правовідносинах таке право у позивачки відсутнє. Тому, такі правовідносини регулюються нормами ЖК України у відповідній частині. Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Верховний Суд\~у постанові\~від 02.04.2020\~у справі\~№ 752/15078/18 зазначив, що аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Як роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Таким чином, вирішуючи спір щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, важливим є встановити час відсутності особи понад зазначені законом строки, а також наявність чи відсутність поважних причин такої відсутності. У даній справі є беззаперечним той факт, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад визначений законом шестимісячний строк. Ця обставина визнається відповідачем, однак він посилається на те, що проживати у такій квартирі він не мав можливості. Дослідивши зібрані у справі докази, допитавши свідків та заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку, що відповідач був відсутній у спірній квартирі не з власної волі, а його проживання у цій квартирі було неможливим з огляду на наявність поважних причин, а саме факту проживання у такій квартирі позивачки, як колишньої його дружини з її співмешканцем та згодом із чоловіком. Є доведеним перед судом той факт, що починаючи з 1997 року до 2010 року позивачка [PERSON] проживала у спірній квартирі зі співмешканцем, через певний час зі своїм чоловіком і починаючи з 2018 року вони перебувають у шлюбі. Такі покази надала сама позивачка у справі будучи допитаною у якості свідка, а також такі обставини підтвердила третя особа та допитані судом свідки. Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що він не міг проживати у цій квартирі в час, коли там проживала його колишня дружина з іншим чоловіком, а часом і з матір`ю такого чоловіка. Суд вважає, що за таких обставин, твердження про можливість проживання відповідача у спірній квартирі суперечить моральним засадам суспільства та може порушувати людську гідність. Суд також звертає увагу, що право користування спірною квартирою між сторонами було досягнуто в мировій угоді і така угода затверджена рішенням суду, яке набрало законної сили ще у 2000 році. Відповідач сплачує за комунальні послуги у цій квартирі протягом усього часу існування у нього права користування і на даний час бажає зберегти за собою таке право, що вказує на вчинення дій щодо збереження права користування житлом. Такі обставини у своїй сукупності, на переконання суду вказують на наявність поважних причин відсутності відповідача у спірному житлі і як наслідок неможливість позбавлення відповідача права користування квартирою та необхідності відмови у позові. Таке рішення відповідатиме основному завданню цивільного судочинства, а саме справедливого судового розгляду.

Outcome: dismissed