Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

02 січня 2025 року до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №27681 від 13 квітня 2021 року у розмірі 9375 грн. 00 коп. з яких: прострочена заборгованість за кредитом 1500,00 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами 7875,00 грн. та судові витрати по справі в сумі 2422,40 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 13 квітня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», правонаступником якого за договором факторингу є ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» та [PERSON] укладено кредитний договір №27681 про надання фінансового кредиту, підписаний [PERSON] одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер мобільного телефону відповідача в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію». Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором на наступних умовах: Сума виданого кредиту: 1500,00 гривень, дата надання кредиту:13.04.2021 року, строк кредиту:30 днів, валюта кредиту: UAH, стандартна процентна ставка - 2,5 % в день або 912, 5 % річних. 17.02.2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/02/2022 відповідно до умов якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 25.06.2024 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 9375 грн., яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 1500,00 грн.; прострочена заборгованість за процентами в розмірі 7875,00 грн. Відповідач умов договору не виконав, коштів згідно графіку розрахунків не повернув, внаслідок чого ТОВ "ФК КЕШ ТУ ГОУ" просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 34523 від 01.06.2021 року в розмірі 8925 грн., а також судові витрати: судовий збір в розмірі 2422, 40 грн. Ухвалою від 24 січня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 12 лютого 2025 року від відповідача [PERSON] до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнає, та просить відмовити у їх задоволенні, так як позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами щодо укладення самого кредитного договору та отримання кредитних коштів. Представник позивача надав суду заяву, у якій просив здійснити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за його відсутності. В зв`язку з неявкою сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 13.04.2021 року між первісним кредитором ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 27681 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір Відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Сума виданого кредиту: 1500,00 гривень, дата надання кредиту: 15.04.2021 року, строк кредиту: 18 днів, валюта кредиту: UAH, стандартна процентна ставка - 2,5 % в день або 912, 5 % річних. Відповідач підписав кредитний договір та Додаток №1 до нього електронним підписом одноразовим ідентифікатором AV 2017. Кредитні кошти відповідачеві були перераховані в обсязі та у строк, визначених умовами договору. 17.02.2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/02/2022 відповідно до умов якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №27681, станом на 25.06.2024 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 9375 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 1500,00 грн.; прострочена заборгованість за процентами в розмірі 7875,00 грн. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1046 ЦК України визначено: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору (ст. 638 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7 ст.11 ЗУ "Про електрону комерцію"). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12 ст.11 ЗУ "Про електрону комерцію"). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що за умовами кредитного договору від 13.04.2021 року кредит в сумі 1500 грн. був наданий відповідачу шляхом перерахування коштів на його банківський картковий рахунок на платіжну картку, через ТОВ «Платежі Онлайн» як технологічного оператора платіжних послуг за номером транзакції 31832-30014-58984 на платіжну картку [NUMBER] емітентом якої є «Приватбанк» з описом «видача кредиту». Відповідно до довідки про ідентифікацію особи, [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , з яким укладено договір №27681 від 13.04.2021 року, ідентифікований ТОВ «Фінансова компанія «АВІРА ГРУП». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕПЦ у формі одноразового ідентифікатора) : здійснювалась в інформаційнотелекомунікаційній системі за допомогою одноразового ідентифікатора KL2017, за номером телефону на який було відправлений ідентифікатор 380992290057. Відповідно до договору про надання фінансового кредиту №27681 та Додатку №1 до договору кредиту №27681 зазначено паспортні дані, номер облікової картки платника податків та місце реєстрації позичальника [PERSON] , які він повідомив кредитодавцю з метою отримання кредитних коштів у сумі 1500 грн. та підписав графік розрахунків та інформацію про сукупну вартість кредиту, суму комісії за користування системою, відсотки - фісована процентна ставка яких склала 2,5%, суму пені у разі прострочення 5%. Із зазначеного вбачається, що позичальник належним чином був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту та його складовими, на що погодився, засвідчивши своїм одноразовим цифровим підписом. Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові ВС від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що позивач надав належні і допустимі докази укладення 13.04.2021 року року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] договору про надання фінансового кредиту № 27681 та отримання позичальником кредитних коштів в сумі 1500 грн. Щодо заперечень відповідача стосовно того, що ним не укладався кредитний електронний договір з ТОВ «ФК АВІРА ГРУП», суд не приймає їх до уваги, зважаючи на наступне. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, або реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини у урахуванням поданих доказів визнається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, поки інша сторона її не спростує (Постанова ВС від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). Відповідач стверджує, що кредитний договір є неукладеним у зв`язку з відсутністю підтвердження проходження відповідачем ідентифікації та верифікації особи, оскільки позивачем не долучено до позову копії особистих документів відповідача, заповнення анкети клієнта, ознайомлення ним з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику, накладення електронного підпису відповідача одноразовим ідентифікатором. Разом з тим, суд зазначає, що за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Щодо заперечень відповідача стосовно того, що позивачем не доведено факт надання кредитних коштів за договором №27681, суд не приймає їх до уваги, зважаючи на наступне. Відповідно до статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. За умовою договору №27681 від 13 квітня 2021 року (пункти 1.1, 1.4 Договору), відповідач отримав грошові кошти у сумі 1500,00 грн. у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Відповідно до умов договору (пункт 1.6 Договору) датою укладення договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта. У реквізитах договору вказано рахунок позичальника [NUMBER] , який відповідає номеру платіжної картки [NUMBER] емітентом якої є «Приватбанк», на який ТОВ «Платежі Онлайн» як технологічним оператором платіжних послуг за номером транзакції 31832-30014-58984 здійснено перерахунок кредитних грошових коштів у сумі 1500 грн. Між тим, стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б спростовували належність зазначеного у кредитному договорі №27681 від 13 квітня 2021 року карткового рахунку № [NUMBER] відповідачу, або щодо не зарахування грошових коштів у розмірі 1500 грн. на рахунок відповідача, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Щодо заперечень відповідача стосовно розміру нарахованих процентів за договором, суд не приймає їх до уваги, зважаючи на наступне. Відповідач у своїх запереченнях зазначив, що позивачем неправомірно нараховані проценти у розмірі 7875,00 грн., оскільки умовами договору визначено строк кредитування 30 днів до 12.05.2021 року, тобто розмір процентів має складати 1125,00 грн., як такий, що нарахований у межах строку кредитування. Судом встановлено, що пунктом 1.3 договору №27681 від 13\~квітня 2021\~року,\~укладеному міжТОВ «Фінансова компанія «АВІРА ГРУП» та [PERSON] , передбачена базова процентна ставка за користування кредитом, яка становить 2.5 % на добу. Умовами договору (п.2.3) передбачено обчислення строку користування кредитом та здійснення нарахування процентів за цим Договором за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту- (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки. Отже, наведене свідчить про те, що сторони в договорі узгодили нарахування процентів як міри відповідальності за користування кредитом за період після закінчення строку кредитування, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо того, що нарахування процентів поза строками кредитування є незаконним та необгрунтованим. Вказане узгоджується з висновком, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16. Так, умовами Договору (пунктом 1.2) визначено строк дії договору 30 днів до 12 травня 2021 року. Пунктом 2.3 Договору передбачене нарахування процентів у випадку прострочення погашення кредиту за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки. Таким чином, кредит є простроченим з 13 травня 2021 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість за процентами нарахована станом на 25.06.2024 року з 13 квітня 2021 року та складає 7875,00 грн. Таким чином, шляхом простих арифметичних розрахунків судом встановлено, що 7875 грн.=1125 грн. + 6750 грн., де 1125 грн. це проценти, нараховані протягом 30 днів строку дії договору, а 6750 грн. проценти нараховані протягом 180 днів у зв`язку з простроченням погашення кредиту (пункт 2.3 Договору). Таким чином, розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору. Враховуючи те, що судом встановлено факт укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] кредитного договору, встановлено факт отримання відповідачем коштів за договором кредиту та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав щодо стягнення суми заборгованості за кредитом. Розрахунок суми заборгованості відповідає умовам кредитного договору, докази зворотнього суду не надані. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір сумі 2422,40 грн. 25.02.2025 р. представником позивача адвокатом Пархомчуком С.В. через систему «Електронний суд» на адресу суду було надіслано заяву про розподіл судових витрат. Правнича допомога позивачеві у даній справі була надана адвокатом Пархомчуком С.В. на підставі акту про отримання правової допомоги від 24.02.2025 року, згідно якого загальна вартість за надану послугу складає 10500 грн. Зокрема, вартість зустрічі та консультації щодо перспектив судового врегулювання кредитної заборгованості 1 год. - 2000 грн., складання та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків), моніторинг, аналіз судової практики 2,5 год. - 5000 грн., інші клопотання, заяви, до суду, складення процесуальних документів, моніторинг «ЄДРСР» щодо даної справи 1,5 год. -3000 грн., канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправку поштової кореспонденції - 500 грн. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved