Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що із 2019 року по 2022 рік [PERSON] проживав разом із [PERSON] . Під час спільного проживання у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . У вересні 2022 року позивач прибув за місцем мешкання сина та побачив, що дитина залишена матір?ю, в той час коли мати знаходилась під дією наркотичного засобу та спала. На дитину накинулась собака та заподіяла їй тяжкі тілесні ушкодження, покусавши дитину за голову, ручки та ноги. Позивач переліз через паркан, відбив дитину від собаки, викликав швидку допомогу та надав дитині першу медичну допомогу. Неодноразово працівниками служби у справах дітей Одеської міської ради із матір?ю дитини проводились профілактичні бесіди з приводу питань належного виховання, утримання дитини, шкідливого впливу алкоголю, наркотиків та інше. У 2022 році з вини відповідачки повністю згоріла хата за адресою: [ADDRESS] , з того часу дитина почала проживати разом із позивачем. Мати дитини [PERSON] не має постійного місця проживання, проживає за різними адресами, не працевлаштована, вживає наркотичні засоби та ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Окрім того, матір`ю не укладено декларацію із лікарем-педіатром для медичного обслуговування дитини, дитина не відвідувала закладу дошкільної освіти та не була зареєстрована до електронної черги до закладу дошкільної освіти. Так, 19.12.2022 року вироком Суворовського районного суду м. Одеси [PERSON] визано винною у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст 185 КК України і призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнити засуджену від відбуття призначеного покарання з випробувальним строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців. У зв`язку з вищевикладеним, а також тим, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 14.10.2024 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.01.2025 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Однак, в матеріалах справи наявна заява позивача, в якій останній позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Однак, в матеріалах справи наявна заява відповідачки, в якій остання позовні вимоги визнає, та просить суд проводити розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради - Позднякова О.О. в судовому засіданні заперечила проти задоволення даного позову з тих підстав, що органом опіки та піклування не було встановлено ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків. Зокрема, представник третьої особи зазначила, що дитина [PERSON] проживає одночасно як із батьком [PERSON] , так із матір`ю [PERSON] , вказана обставина підтверджується тим, що під час виходу працівників служби у справах дітей Одеської міської ради за місцем проживання батька та матері, дитина знаходилась як за місцем проживання батька, так і за місцем проживання матері. Також, працівники служби у справах дітей були свідками того, що під час обстеження умов проживання дитини за адресою батька, мати дитини [PERSON] зателефонувала до позивача, після чого [PERSON] вдягнув дитину та вийшов на прогулянку разом із [PERSON] . З приводу нотаріально засвідченої заяви [PERSON] про погодження на позбавлення її батьківських прав, то представник третьої особи в судовому засіданні просила суд не брати таку до уваги, оскільки вважають, що така була написана під примусом [PERSON] , з огляду на те, що при попередніх спілкуваннях працівників служби у справах дітей із відповідачкою, така категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Також представник третьої особи зазначила про те, що [PERSON] є військовослужбовцем, а тому орган опіки та піклування вважає, що даний позов було подано саме з метою звільнення позивача від військової служби. Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. По справі встановлено, що із 2019 року по 2022 рік [PERSON] проживав разом із [PERSON] без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією повторного Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 18.09.2024 року. Як підстава звернення до суду із даним позовом [PERSON] вказує на те, що відповідачка [PERSON] не виконує свої обов`язки матері по відношенню до сина [PERSON] , не займається його вихованням, духовним розвитком, не піклується про сина, матеріально не забезпечує, а тому таку слід позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина. Проте, суд не може погодитися із даним твердженням позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно приписів ч.ч. 4-5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд зазначає, що органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради було подано висновок від 10.01.2025 року № 01-05-8/1508 вх (24), відповідно до якого орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради вважає не доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Так, у вказаному висновку зазначено, що 06.01.2025 року спеціалістами органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради обстежено умови проживання родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт. Батьком створено необхідні умови для проживання дитини. Є окреме ліжко, шафа, місце для гри, іграшки, в наявності одяг та взуття по сезону відповідно віку. Відповідно до інформації Центру соціальних служб Одеської міської ради від 20.11.2024 року фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Пересипському районі здійснено вихід 13.11.2024 року для проведення оцінки потреб сім`ї родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт оцінки потреб сім`ї. Під час відвідування малолітній [PERSON] знаходився разом з батьком. Батько здатний виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною. В той же час, відповідно до інформації Центру соціальних служб Одеської міської ради від 20.11.2024 року фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Пересипському районі здійснено вихід 14.11.2024 року для проведення оцінки потреб сім`ї родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт оцінки потреб сім`ї. Під час відвідування малолітній [PERSON] знаходився разом з матір`ю. Матір здатна виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною. Суд зазначає, що вказані обставини підтверджуються також доказами, які були надані представником третьої особи у судовому засіданні. Як вбачається із наявної у матеріалах справи заяви, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єфремовою Ю.Д., зареєстрованої в реєстрі за № 2156 від 03.12.2024 року, громадянка України, [PERSON] , діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, розуміючи значення, умови та правові наслідки своїх дій, цією заявою дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Визнає, що вона [PERSON] , не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина - [PERSON] , [INFO] , а також вона, [PERSON] , не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також не приймає участь у забезпеченні здобуття сином обов`язкового рівня освіти. Проте, суд зазначає, що у висновку органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської від 10.01.2025 року № 01-05-8/1508 вх (24) вказано на те, що відповідно до Акту бесіди від 19.11.2024 року [PERSON] в телефонному режимі повідомила, що вона проти позбавлення її батьківських прав, син багато часу проводить із нею. Вказана обставина також була підтверджена поясненнями представника третьої особи, наданими в судовому засіданні. Таким чином, суд констатує, що за короткий проміжок часу, а саме два тижні позиція відповідачки з приводу даного позову кардинально змінилась. Матеріалами справи підтверджується той факт, що у листопаді 2024 року матір виконувала свої батьківські обов`язки, дитина знаходилась із нею, вона була проти позбавлення її батьківських прав, а вже у грудні остання надає свою нотаріально згоду на позбавлення її батьківських прав, в якій перелічує, що вона [PERSON] , не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина - [PERSON] , [INFO] , а також вона, [PERSON] , не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також не приймає участь у забезпеченні здобуття сином обов`язкового рівня освіти. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги обставини встановлені органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради у поданому до суду висновку, пояснення представника третьої особи надані в судовому засіданні та доказів в підтвердження наданих пояснень, суд доходить висновку, що малолітній [PERSON] спілкується із матір`ю, навідує її, частково проживає із матір`ю, та із батьком, що свідчить про виконання відповідачкою своїх обов`язків щодо виховання дитини. Суд зазначає, що в рамках розгляду даної справи відповідачкою [PERSON] було подано заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. Однак, враховуючи обставини, які судом були встановлені в контексті даної справи, суд не приймає визнання позову стороною відповідачки, з огляду на наступне. Згідно приписів ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Даний висновок викладений у постанові ВП ВС у постанові від 10.11.2023 року з розгляду справи № 401/1944/22, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновок про відмову у прийнятті заяви матері про визнання нею позовних вимог та не заперечення про позбавлення її батьківських прав відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, згідно з якою суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставин справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. Суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи було долучено, в якості доказу копію вироку Суворовського районного суду м. Одеси у кримінальній справі № 523/14958/22 від 19.12.2022 року, відповідно до якого [PERSON] було визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 185 КК України. Проте, суд зазначає, що вказаний вирок Суворовського районного суду м. Одеси не є належним доказом у даній справі, оскільки, відповідачку було засуджено не за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, а за ст. 185 КК України (крадіжка). Окрім, як вбачається із тексту даного вироку, зокрема в частині пояснень [PERSON] , така вчиняла крадіжки в магазині «Аврора» розташованому в м. Одеса на вул. Семена Палія 103-Б портативних колонок, кухонних запальничок, чоловічого ременю, жіночого бюстгальтеру та сумки, частину яких в подальшому здала в ломбард, частину продала на ринку, запальнички та бюстгальтер видала працівникам поліції, а кошти витратила на лікування дитини. Щодо викладених позивачем у позовній заяві обставин, що відповідачка вживає наркотичні речовини, то матеріали справи не містять жодного доказу, який б підтверджував даний факт. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципів, закріплених ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно приписів ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з наданих суду доказів. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Так, Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; подруге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. З огляду на вищевикладене, суд констатує, що в рамках розгляду даної справи не знайшло свого підтвердження жодним належним та допустим доказом факт свідомого нехтування та ухилення відповідачкою [PERSON] від батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , у матеріалах справи відсутні будь - які докази, що [PERSON] притягувалась до кримінальної та адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, а тому за відсутності даних доказів, суд не вбачає підстав для задоволення даного позову. В той же час, поза увагою суду не можуть бути залишені наступні встановлені судом обставини. По справі встановлено, що позивач [PERSON] призваний до лав Збройних Сил України 12.09.2024 року, що підтверджується наданою представником третьої особи в судовому засіданні довідкою [INFO] № 13129 від 19.09.2024 року. Проте, про вказані обставини позивачем у позовній заяві не зазначалося, про такі суд довідався виключно із обставин встановлених органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, та із доказів наданих представником третьої особи в судовому засіданні. Суд констатує, що із даним позовом [PERSON] звернувся до суду 04.10.2024 року, про що свідчить вхідний штамп Суворовського районного суду м. Одеси. Враховуючи вищевикладене, у суду є обґрунтовані підстави для висновку, що такий позов було подано задля уникнення проходження військової служби позивачем в лавах Збройних Сил України. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, у зв`язку з чим даний позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed