Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.03.2025 року до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з\~відповідачем перебувають\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~29.04.2012\~року,\~проте,\~протягом тривалого\~часу спільно\~не проживають. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Донька [PERSON] проживає разом з відповідачем, а син [PERSON] приживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Зазначає, що він сплачує аліменти на утримання доньки та забезпечує її додатково усім необхідним, водночас, відповідач добровільно участь у вихованні та утриманні сина не приймає, не цікавиться про його фізичний та духовний розвиток, не піклується про його стан здоров`я, таким чином самоусунулася від піклування та виховання дитини. Утримувати сина самостійно він змоги не має, оскільки не працевлаштований, є особою з інвалідністю ІІІ групи, яка встановлена після отримання травми пов`язаної із захистом Батьківщини, а також сплачує на користь відповідача, аліменти на утримання доньки. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а тому, з урахуванням того, що відповідач офіційно працевлаштована, отримує стабільний дохід, а також аліменти на утримання доньки, вважає, що остання може сплачувати аліменти у розмірі частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.03.2025 року до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з наведеним, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Позовна заява поступила до суду 04.03.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.03.2025 року, прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. В силу вимог Закону та враховуючи характер спірних правовідносин дана справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Додатково зазначив, що син постійно проживає з ним, починаючи з серпня 2024 року. Він добросовісно сплачує аліменти на доньку, які присуджені судом. На сьогоднішній день єдиний його дохід - це пенсія у розмірі близько 9200,0 гривень, при цьому, просить врахувати, що йому після поранення необхідно проходити лікування та реабілітацію. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позов заперечила частково. Суду пояснила, що дійсно син [PERSON] проживає разом із позивачем. Вона офіційно працює медсестрою у Військовому госпіталі Національної гвардії, її заробіток становить близько 20000,0 гривень на місяць. Проте, на її утриманні перебувають донька та батьки похилого віку. Стверджує, що вона бере участь у вихованні сина, останній приїжджає до неї та забезпечує обох дітей. Вважає, що розмір стягуваних аліментів частини від усіх\~видів її\~заробітку є непропорційним розміру аліментів, які позивач їй сплачує на утримання доньки, оскільки її розмір доходу майже вдвічі вищий за офіційний дохід позивача, а тому, просить його зменшити до суми 2000,0 гривень. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (виданого повторно) Серія [NUMBER] від 26.02.2025 року (а.с.9). У шлюбі\~у сторін\~народилося двоє\~дітей:\~син [PERSON] ,\~ [INFO] \~та донька\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~копіями свідоцтв\~про народження,\~актові записи\~№ 23\~від 12.10.2012\~року та\~№ 15\~від 13.12.2024\~року відповідно,\~матір`ю дітей\~у свідоцтвах\~про народження\~зазначена відповідач (а.с.10-11). 23 травня 2023 року Золочівським районним судом Львівської області було видано судовий наказ у справі № 445/777/23, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.04.2023 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.12). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 11.12.2024 року у справі № 463/7986/24, позов [PERSON] до [PERSON] про припинення сплати аліментів задоволено частково. Припинено з 23.08.2024 року стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі судового наказу Золочівського районного суду Львівської області від 23.05.2023 року (а.с.13-15). Згідно Акту про встановлення фактичного проживання від 26.02.2025 року, затвердженого головою правління ОСББ «ЕКО Комфорт», вбачається, що малолітній [PERSON] ,\~ [INFO] проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS] . Обставини проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із позивачем та перебування на його утриманні сторонами не оспорюється. Відомості про матеріальне становище відповідача сторонами не подані, а надані в судовому засіданні пояснення не підтверджені жодними доказами. Згідно з ч.ч.8, 9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд враховує те, що позивач, батько спільної з відповідачем дитини, займається її вихованням, повністю утримує, а також сплачує аліменти на утримання іншої спільної дитини, яка проживає з відповідачем. Відповідач, мати дитини, ухиляється від виконання своїх зобов`язань по утриманню сина. Доказів зворотного матеріали не містять та відповідачем під час розгляду справи такі обставини не спростовані достатніми доказами. Також, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання ним коштів, необхідних для його життєдіяльності, збереження того рівня життя, який він б мав тоді, коли утримувався обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання ним надійного стабільного матеріального утримання з боку матері. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати неповнолітню дитину, принципу законності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з того, що відповідач, як матір, зобов`язана утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів на утримання дитини забезпечить їй належний фізичний та моральний розвиток та відповідатиме потребам дитини, при цьому не порушить права відповідача. Водночас, період за який позивач спросить стягувати аліменти останнім відповідними доказами не підтверджено з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.ст.191, 201 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Доказів того, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього сина, але не зміг їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, матеріали справи не містять. Так, позивач звернувся до суду з позовом 04.03.2025 року та саме з цього часу з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітнього сина. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Крім того, згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved