Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Собчук Віктор Костянтинович, звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом в інтересах [PERSON] до Підгороднянської сільської ради, [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю; про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, а також як члена колгоспного двору, зокрема просить визнати за нею право власності на 1/5 частки житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами за набувальною давністю; визнати право власності на 1/5 частки житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; а також визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, як члена колгоспного двору становить 1/5. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що є спадкоємцем після померлої [INFO] матері [PERSON] . Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві. У зв`язку із цим, позивач просить визнати за нею право власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Також, позивач зазначає, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , до складу спадщини якого ввійшла 1/5 частка житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами. На усне звернення позивача, відносно спадкування майна після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , державним нотаріусом надано роз`яснення, що вона вважається такою, що спадщину не прийняла. Однак, вважає, що оскільки вона не прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , проте фактично володіє всім спадковим майном померлого, вже більше 19 років відкрито користується ним, а тому має право на 1/5 частки житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. У зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] , та за заповітом після смерті мами [PERSON] та зареєструвати своє право власності на частку житлового будинку, тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 14.05.2024 відкрито провадження у цивільній справі №607/936/24. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 26.11.2024 постановлено залучити до участі в справі в якості третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , що відображено в протоколі судового засідання. Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 24.07.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що відображено в протоколі судового засідання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив суд позов задоволити. Представник відповідача Підгороднянської сільської радив судове засідання не з`явився, подавши суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника. При вирішення спору покладається на думку суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подавши попередньо суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнає та не заперечує, щодо їх задоволення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 10.10.2023 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №9. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася, зокрема з 1/5 частини житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами. [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори, щодо спадкування майна після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] . 01.03.2024 за №496/01-16 державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В. роз`яснено, що [PERSON] вважається такою, що не прийняла спадщину, після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис №2. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася, зокрема, з 1/5 частини житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами. 10.01.2022 за реєстровим №4-01, старостою Драганівського старостинського округу Підгороднянської сільської ради Піговською М.М. було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , відповідно до якого, належний їй житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами що знаходиться в [ADDRESS] та присадибною земельною ділянкою, заповіла своїй дочці, [PERSON] . Як вбачається із копії спадкової справи №179/2023 заведеної державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори до майна померлої [INFO] [PERSON] , наданої на запит суду, спадкова справа заведена за заявою дочки померлої [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом від 23 травня 2023 року за номером №471. 23 травня 2023 року також була подана заява дочки померлої [PERSON] за №472 про прийняття спадщини за вище вказаним заповітом на інше спадкове майно. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. №497/02-31 від 01.03.2024, [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку [ADDRESS] , після смерті мами - [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві. Згідно Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок виданого виконкомом Тернопільської районної Ради народних депутатів від 30.11.1986, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] належить колгоспному двору, головок якого є [PERSON] . Згідно довідки №4-194 виданої 21.08.2023 Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, житловий будинок [ADDRESS] , належить колгоспному двору, який складався з п`яти членів, головою якого була [PERSON] (померла [INFO] ) та інші члени - [PERSON] (помер [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (номер [INFO] ). Згідно інформаційної довідки, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим технічної інвентаризації 29.05.2023 року за № 437 за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013 року житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок видане Тернопільською районною радою 30.11.1986 на підставі рішення виконкому від 29.11.1986 та записано 30.11.1986 в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 238. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , про що Драганівською сільською радою Тернопільського району 14 квітня 1988 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №76033587 від 29.02.2024 року та інформаційної довідки виданої Державним нотаріальним архівом Тернопільської області від 10.08.2023 р. за № 538/01-21. Згідно довідки №4-251 виданої 03.10.2023 Підгороднянською сільського радою Тернопільського району Тернопільської області, після смерті [PERSON] в управління спадковим майном вступила його дружина [PERSON] . 05.06.2023 Комунальним підприємством «Тернопільське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації» на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 29.05.2023 за №438 по обліку бюро, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , рахується за [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона являється рідною сестрою позивачки та відповідачки. Щодо обставин справи повідомила, що про наявність заповіту від імені матері, їй відомо не було. Пояснила, що після смерті матері вона нічого не спадкує, так як за матір`ю доглядали сестри, а вона жила окремо. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (пункти 4, 5), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно зі ст.120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-14 5цс 13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Оскільки вищевказаний житловий будинок збудовано в 1960 році, що стверджується копією інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна, виготовленої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, тобто в період до 15.04.1991 року, до введення в дію Закону України «Про власність», всі члени колгоспного двору набули права спільної сумісної власності на вказаний будинок. Це право збереглося за ними і після припинення колгоспного двору після введення в дію вищезазначеного Закону. Таким чином, [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] (помер [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (помер [INFO] ) належить по 1/5 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , Суд зазначає наступне. Встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , тому до правовідносин щодо спадкування після її смерті застосуванню підлягають норми ЦК України 2003 року. Відповідно до ст.ст.1216-1219 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Враховуючи те, що [PERSON] , яка померла [INFO] , за життя склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами що знаходиться в [ADDRESS] та присадибною земельною ділянкою [PERSON] , останній спадщину прийняла, подавши у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини, а тому вона успадкувала належну померлій 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, за набувальною давністю, Суд зазначає наступне. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 № 910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 28.04.2020, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанов. Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Як встановлено в ході судового розгляду право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано, позивач проживає в будинку та користується ним. Водночас, весь цей час після смерті чоловіка [PERSON] , позивач добросовісно та відкрито володіла вказаним житловим будинком, добросовісно підтримувала будинок у належному стані, сплачувала комунальні послуги та вважала цей будинок своєю власністю. Крім того, як було встановлено в ході розгляду справи, позивачу не відомо було про належність її покійному чоловікові 1/5 частки вказаного житлового будинку, як члену колгоспного двору. Про вказану обставину вона дізналася після того, як звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, після смерті матері. Також, про дану обставину, в ході допиту в судовому засіданні, повідомила [PERSON] . За наведених обставин позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіє 1/5 часткою житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, яка належала [PERSON] , більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Щодо позовної вимоги про визначення того, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] з приналежними до нього будівлями та спорудами, як члена колгоспного двору становить 1/5, Суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 2 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частинами 1 та ч.2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦПК України). Частки управі спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦПК України). Відповідно до ст.361 ЦК України розпорядження часткою у праві спільної часткової власності співвласником може здійснюватися самостійно. Отже, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена. Судом встановлено, що частки у майні колгоспного двору належать [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] (помер [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (помер [INFO] ), у силу закону. Неоформлення права власності документально не позбавляє їх права на належні їм частки у майні колгоспного двору. Таким чином, Судом встановлено, що частка позивача у майні колгоспного двору встановлена законом, а тому для визначення її в судовому порядку підстав не має. При цьому, дане право позивача ніким не оспорюється та не заперечується, що свідчить про те, спір в цій частині позовних вимог відсутній. Тому, в задоволенні цієї частини позовних вимог, слід відмовити.

Outcome: dismissed