Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція заявника. [PERSON] , 02.12.2024 року (вх. № 26954) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова із письмовою заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, у якій просить суд: -встановити факт належності [PERSON] , [INFO] правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на квартиру від 11.12.1996 року за адресою: [ADDRESS] , виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 10.12.1996 року № 5057 (а.с. 1-3). Заява обґрунтована, зокрема тим, що рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 76202443 від 21.11.2024 року було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою [PERSON] з причин наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме заяву про державну реєстрацію прав подано [PERSON] повичем, проте у поданому свідоцтві про право власності на квартиру (будинок) від 11.12.1996 року та у відомостях Реєстру право власності на нерухоме майно вказано [PERSON] фович. Також у згаданому рішенні про відмову державний реєстратор зазначив, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, по батькові якої, що зазначене в документі, не збігається з по батькові цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки в по батькові, здійснюється в судовому порядку. Факт належності [PERSON] правовстановлюючого документа свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 11.12.1996 року, яке посвідчує, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності, зокрема, [PERSON] (у цьому свідоцтві помилково вказано « [PERSON] фовичу», тобто у по батькові заявника замість літери «п» записана літера «ф»). Встановлення даного факту є необхідним для повторного звернення заявника до державного реєстратора та вчинення ним відповідної реєстраційної дії щодо названої квартири. Звертаючись заявник мав намір переоформити належну частку в праві власності на квартиру на свою дитину, що й має намір зробити при наступному зверненні. З огляду на вказане просить суд задовольнити заяву у повному обсязі. ІІ. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 10). Судом у порядку ч. 1 ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) 02.12.2024 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи заявника у справі (а.с. 11). Відповідь на вказаний запит надійшла до суду 23.12.2024 року (а.с. 13). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.2024 року заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 14-15). 04.02.2025 року (вх. № 2791) заявник [PERSON] подав до суду письмову заяву про усунення недоліків заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документа (а.с. 18). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.02.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку окремого провадження. Призначено судове засідання у справі (а.с. 23). ІІІ. Позиція сторін по справі. Заявник [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання, у таке не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, суд приймає до уваги подану 03.04.2025 року (вх. № 7387) письмову заяву від [PERSON] , із змісту якої вбачається, що останній просить суд розглядати справу за його відсутності, вимоги заяви підтримує у повному обсязі. Також суд приймає до уваги, що 03.04.2025 року (вх. № 7385) від уповноваженого представника заявника [PERSON] адвоката Мироненко Д. В. до суду надійшла письмова заява із змісту якої вбачається, що останній просить суд про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримує у повному обсязі, просить суд задовольнити таку. Представник заінтересованої особи будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Так, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. IV. Позиція суду. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення заяви, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. V. Встановлені судом фактичні обставини справи. Копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 11.12.1996 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 10.12.1996 року № 5057 стверджується, що Львівське бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці посвідчило, що квартира за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності: [PERSON] фовичу, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Аналогічне стверджується й копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 31078613 від 25.08.2011 року, згідно якого стверджується, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] фовичу, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22). Так, рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 76202443 від 21.11.2024 року, стверджується, що державний реєстратор прав на нерухоме майно Тракало О. Б., Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області розглянувши заяву від 16.11.2024 року (№ 64043956), встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження, а саме, заяву подано [PERSON] , проте у поданому свідоцтві про право власності від 11.12.1996 року та у відомостях реєстру прав власності вказано [PERSON] фович (а.с. 4). Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 38 стверджується, що [INFO] народився [PERSON] пович, батьками якого зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Суд приймає до уваги, що згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] стверджується, що такий виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Також довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера від 20.10.1998 року стверджується, що [PERSON] пович одержав\~ідентифікаційний номер\~ [NUMBER] (а.с. 8). VІ. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді справи та застосовані норми права. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Пунктом 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Як зазначено у постанові Верховного Суду № 320/948/18 від 10.04.2019 року у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Суд враховує у якості консультативних роз`яснення, викладені у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», за змістом якого при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Також суд приймає до уваги роз`яснення, викладені у листі Верховного Суду України 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де зазначено, що громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на квартиру від 11.12.1996 року за адресою: [ADDRESS] , виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 10.12.1996 року № 5057 у інший спосіб, як через встановлення даного факту судовим рішенням, заявник не має змоги. Так, вбачається, що помилка у написанні по батькові у свідоцтві про право власності на квартиру від 11.12.1996 року за адресою: [ADDRESS] , виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 10.12.1996 року № 5057 («Йосифович» замість вірного «Йосипович») є результатом технічної помилки при оформлені тексту документів. Окрім цього, помилка мала місце при здійсненні перекладу з російської на українську мову. Згідно з ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Отже суд зазначає, що факт належності вказаних правовстановлюючих документів заявнику стверджується співпадінням інших особистих даних зазначених у інших документах, наданих заявником, а саме: паспорті громадянина України, картці фізичної особи-платника податків, свідоцтві про народження, які додані до матеріалів справи та у яких збігається прізвище ім`я та по батькові, проте у свідоцтві про право власності на квартиру від 11.12.1996 року за адресою: [ADDRESS] , виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 10.12.1996 року № 5057 не вірно зазначено по батькові (« [PERSON] » у свідоцтві про право власності на квартиру від 11.12.1996 року за адресою: [ADDRESS] , виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 10.12.1996 року № 5057, «Йосипович» у паспорті громадянина України), що у свою чергу дає суду підстави вважати, що вказані докази є належними та містять достатню інформацію для встановлення обставин, що обґрунтовують вимоги заявника. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. При цьому, суд враховує, що метою встановлення заявленого факту є реалізація заявником права власності на квартиру, при цьому у іншому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документа заявник не має можливості, остільки вирішення питання приведення його у відповідність можливе лише у судовому порядку. З врахуванням наведеного, а саме встановлення та підтвердження належними доказами факту належності заявнику зазначених документів, заява підлягає задоволенню. VІI. Судові витрати по справі. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. З цих підстав,

Outcome: approved