Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-02 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 200 000,00 дол. США в рахунок сплаченого завдатку відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, 3 715,07 дол. США - 3% річних, 8 800,00 дол. США - процентів за користування чужими грошовими коштами. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 червня 2017 року між [PERSON] , у якості покупця, та [PERSON] , яка діяла в інтересах продавця [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. від 19 вересня 2016 року за реєстровим № 1608, було укладено попередній договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А. В. за реєстровим № 1268. Відповідно до умов зазначеного договору сторони зобов`язались у строк до 09 серпня 2017 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 6325185000:05:001:0015, площею 0,1500 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На виконання вимог попереднього договору, представник продавця [PERSON] отримала від позивача грошову суму в розмірі 2 600 000,00 грн., про що зазначено у п. 6,7 попереднього договору. У випадку невиконання продавцем [PERSON] основного договору (відмова від укладення основного договору, порушення умов цього договору) відповідач повинен повернути позивачу суму в розмірі 5 200 000,00 грн., що еквівалентно 200 000,00 дол. США (пункт 8 попереднього договору). Пунктом 9 попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання покупцем [PERSON] основного договору (відмови від укладення основного договору, порушення умов цього договору), аванс в сумі 2 600 000,00 грн. залишається у продавця. Основний договір буде посвідчуватися в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за адресою: [ADDRESS] . 09 серпня 2017 року позивач з`явився до нотаріальної контори приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за адресою: [ADDRESS] для укладення основного договору, що підтверджується виданим нотаріусом свідоцтвом. Натомість, продавець для укладення основного договору до нотаріальної контори приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за адресою: [ADDRESS] у визначений попереднім договором строк не з`явився, основний договір з позивачем не уклав, чим порушив вимоги п. 1 попереднього договору, грошову суму, передбачену пунктом 8 попереднього договору не повернув, а тому така сума із встановленими законодавством штрафними санкціями має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2021 року справа передана для розгляду судді Хайнацькому Є.С. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року вказану цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 26 січня 2022 року. Відповідно до довідки Печерського районного суду м. Києва судове засідання, призначене на 26 січня 2022 року, було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці, розгляд справи призначено на 08 квітня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2022 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 21 вересня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 14 грудня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 11 квітня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2023 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 09 серпня 2023 року. У серпні 2023 року на адресу суду від представника [PERSON] - адвоката Котенко Ю.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечує проти задоволення позову. Зазначає про те, що відповідач свого наміру на укладення основного договору не змінив та з настанням відповідного строку запропонував позивачу укласти основний договір, на що позивач йому повідомив, що на дату виконання зобов`язання визначеного попереднім договором, не має достатньої грошової суми для укладення основного договору купівлі-продажу та запропонував іншого покупця замість себе. Таким чином, у визначений попереднім договором строк, сторони дійсно основний договір не уклали, але не з вини відповідача як про це вказує [PERSON] у своїй позовній заяві, а саме з вини позивача, який в усній формі повідомив відповідача про наявні у нього фінансові труднощі, а також самостійно знайшов нового покупця, якою виступила [PERSON] , що може бути підтверджено показами свідків. Повернути суму в розмірі 5 200 000,00 грн. [PERSON] фактично не міг, оскільки не отримував грошових коштів в такому розмірі. Указує на те, що попереднім договором встановлено строк виконання зобов`язання - укласти основний договір в строк до 09 серпня 2017 року (пункт 2.2. попереднього договору), тож саме з цієї дати слід вважати, що позивачу могло бути відомо про нібито порушення його прав та відповідно саме з цієї дати починає обраховуватись строк позовної давності, позов пред`явлено пропуском трирічного строку, у зв`язку із чим у задоволенні позовної заяви слід відмовити у зв`язку із спливом строків позовної давності. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладено на 10 жовтня 2023 року. У вересні 2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якому позивач вказує на те, що підстави для відмови в позові відсутні, викладені у відзиві доводи мають бути відхилені, а позов задоволено. Зазначає про те, що відповідачем не надано будь-яких належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів щодо відсутності вини відповідача у порушенні договірних зобов`язань. Зазначає, що сторонами у пункті 8 попереднього договору встановлено непоіменоване грошове зобов`язання продавця у випадку порушення ним попереднього договору, що складається з подвійної суми сплаченого позивачем відповідачу авансу, що узгоджується з приписами пункту 3 частини першої статті 3, частини першої статті 611 ЦК України, зазначена сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року зарито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 30 січня 2024 року Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року розгляд справи відкладено на 11 квітня 2024 року. Відповідно до довідки Печерського районного суду м. Києва судове засідання, призначене на 11 квітня 2024 року, було знято з розглядом у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному та призначено на 01 липня 2024 року. Відповідно до довідки Печерського районного суду м. Києва судове засідання, призначене на 01 липня 2024 року, було знято з розглядом у зв`язку із перебуванням судді у відпустці та призначено на 19 вересня 2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про залишення позову без розгляду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. В судовому засіданні, яке відбулось 16 січня 2025 року, представник відповідача та відповідач заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні. 10.03.2021 року та 28.04.2021 року позивач подав до суду заяву про розгляд даної справи без його участі та його представника, в якій підтримав вимоги в повному обсязі, просив задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Також в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що продавцем був її чоловік, а покупцем позивач. Зазначила, що попередній договір було укладено у червні 2017 року, за змістом якого основний договір купівлі-продажу житлового будинку повинен був бути укладений 09 серпня 2017 року, але в цей день він не був укладений, оскільки у покупця не було всієї суми грошей для купівлі зазначеного майна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він працює водієм у відповідача. Зазначив, що чув розмови про те, що попередній договір було укладено у червні 2017 року, за змістом якого основний договір купівлі-продажу житлового будинку повинен був бути укладений 09 серпня 2017 року, але в цей день він не був укладений, оскільки у покупця не було всієї суми грошей для купівлі зазначеного майна. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2025 року відкладено судове засідання на 03.04.2025 року. В судове засідання позивач не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. 10.03.2021 року та 28.04.2021 року позивач подав до суду заяву про розгляд даної справи без його участі та його представника, в якій підтримав вимоги в повному обсязі, просив задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення суду не заперечував. В судове засідання відповідач не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, 09 червня 2017 року між [PERSON] у якості покупця та [PERSON] , яка діяла в інтересах продавця [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. від 19 вересня 2016 року за реєстровим № 1608, було укладено попередній договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за реєстровим № 1268. Відповідно до умов зазначеного договору сторони зобов`язались у строк до 09 серпня 2017 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 6325185000:05:001:0015, площею 0,1500 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На виконання вимог попереднього договору, представник продавця [PERSON] отримала від позивача грошову суму в розмірі 2 600 000,00 грн., про що зазначено у п. 6,7 попереднього договору. У випадку невиконання продавцем [PERSON] , основного договору (відмова від укладення основного договору, порушення умов цього договору), відповідач повинен повернути позивачу суму в розмірі 5 200 000,00 грн., що еквівалентно 200 000,00 дол. США (пункт 8 попереднього договору). Пунктом 9 попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання покупцем [PERSON] основного договору (відмови від укладення основного договору, порушення умов цього договору), аванс в сумі 2 600 000,00 грн. залишається у продавця. Основний договір буде посвідчуватися в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А. В. за адресою: [ADDRESS]. На письмову вимогу від 24 лютого 2020 року про повернення подвійної суми завдатку відповідач ніяк не відреагував. Оскільки основний договір так і не було укладено, на письмову вимогу від 24 лютого 2020 року про повернення подвійної суми завдатку відповідач не відреагував, а кошти отримані відповідачем в якості завдатку за договором не повернув, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 200 000,00 дол. США в рахунок сплаченого завдатку відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, 3 715,07 дол. США - 3% річних, 8 800,00 дол. США - процентів за користування чужими грошовими коштами. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно частини першої статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже встановлено, що позивач, маючи намір придбати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, та земельну ділянку з кадастровим № 6325185000:05:001:0015, площею 0,1500 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , уклав з відповідачем попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони зобов`язуються у строк 09 серпня 2017 року укласти основний договір та відповідно до умов якого [PERSON] передав представнику [PERSON] - [PERSON] грошові кошти у погодженому сторонами розмірі 2 600 000,00 грн., однак в обумовлені договором строки основний договір укладений не був, сплачені позивачем кошти йому не повернуті. За змістом частини третьої статті 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки основний договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено, то сплачені позивачем кошти у сумі 2 600 000,00 грн. є авансом, а тому за законом підлягають поверненню особі, яка її сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення основного договору. Указане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17, від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц. Разом із тим, безпідставними є доводи позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 200 000,00 дол. США у відповідності із положеннями пункту 8 попереднього договору, оскільки зазначена сума за умовами договору не передавалась відповідачу в якості авансу. Так, сторони не можуть в договорі визначити взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Відповідно до частин першої, другої статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною шостою статті 633 ЦК України визначено, що умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконання публічного договору, є нікчемними. Таким чином, враховуючи, що умови пункту 8 попереднього договору, якими передбачено подвійний розмір авансу, який має повернути відповідач в разі неукладення основного договору з його вини, є несправедливими і всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, тому такі умови є нікчемними. У зв`язку з викладеним, у обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення сплаченої ним суми на виконання умов попереднього договору в сумі 2 600 000,00 грн. Що стосується інших вимог позивача, то суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 536 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок отримання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Велика Палата Верховного суду у постанові №910/10156/17 від 10 квітня 2018 року зазначила, що термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону аби визначити розмір процентів є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про відсутність підстав про стягнення процентів в категорії спорів, які регулюються нормами статті 1212 ЦК України. Отже, у стягненні з відповідача процентів за користування грошовими коштами в розмірі 8 800,00 дол. США відповідно до статті 1048 ЦК України належить відмовити за безпідставністю. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі № 908/1394/17, від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17-ц. Таким чином, стягнення 3% річних та інфляційних витрат обмежується останніми 3 роками, які передують подачі позову. Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, щ позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 3% річних за період з 17 березня по 28 жовтня 2020 року. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а). Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 17 березня по 28 жовтня 2020 року 3% річних в розмірі 48 163,93 грн. У той же час, надаючи оцінку заяві відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення основної суми неповернутих грошових коштів за попереднім договором, суд зазначає про те, що з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, а відповідно до Закону 540-ІХ під час дії карантину строки звернення до суду, продовжуються на строк дії такого карантину, строк позовної давності за вимогами, заявленими після 12 березня 2017 року є таким, що продовжений відповідно до закону, тому суд не вправі застосувати наслідки спливу строку позовної давності до цих вимог. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 600 000,00 грн. суми сплаченого авансу та 3% річних в розмірі 48 163,93 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 10 510,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial