Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

[PERSON] , в особі представника адвоката Левченко М.Д., яка діє на підставі ордеру серії СА №1111265 від 07.02.2025р., звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя квартири [ADDRESS] та в порядку поділу майна подружжя визнати за кожною зі сторін право власності на частку такої квартири. Також в позові заявлено вимогу про відшкодування за рахунок відповідачки судових витрат та витрат на правничу допомогу. В обґрунтування вимог в позові вказується, що сторони перебували у шлюбі з 18.12.2008р., який було розірвано рішенням суду від 10.11.2023р. В період шлюбу ними було придбано квартиру, яка зареєстрована за позивачем. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільно нажитого майна в позасудовому порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] , в особі представника адвоката Джирми А.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1067938 від 10.03.2025р., визнала позовні вимоги, подавши 27.03.2025р. до суду заяву про визнання позову. В зазначеній заяві вказує, що вона (відповідачка) визнає, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної власності сторін в рівних частках, і відповідно, кожен із сторін має право на частину такої квартири. Також просила, при вирішенні питання щодо судових витрат врахувати вимоги п. 4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України та не стягувати із неї судові витрати, залишивши їх за позивачем. 13.02.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 27.03.2025р. від представника відповідачки на адресу суду надійшла заява про визнання позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. В судовому засіданні представник позивача адвокат Левченко М.В. позовні вимоги позивача підтримала та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що даний позову був зумовлений тим, що права позивача є порушеними, оскільки в зв`язку з відмовою відповідачки врегулювати даний спір в позасудовому порядку, він вимушений в одноосібному порядку нести витрати на утримання спірної квартири, що є для нього обтяжливим. Також пояснила, що позивач не наполягає на стягненні із відповідачки судового збору, натомість просить застосувати вимоги ч. 1 ст. 142 ЦПК України, компенсувавши йому за рахунок коштів Державного бюджету України 50 відсотків від сплаченої суми судового збору. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Джирма А.В. пояснила, що відповідачка повністю визнає позовні вимоги позивача щодо спірної квартири, оскільки така квартира була придбана за спільні кошти та в період шлюбу, однак була зареєстрована лише на позивача. Також пояснила, що відповідачка не заперечує проти поділу такої квартири та визнання за кожним із подружжя права власності на частину квартири [ADDRESS] . Окрім того, зауважила, що відповідачка заперечує проти покладання на неї судових витрат, оскільки позивач не намагався врегулювати даний спір мирним шляхом. Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Левченко М.В., представника відповідачки адвоката Джирми А.В., дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони ( [PERSON] та [PERSON] ) перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.12.2008р., який був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.11.2023р. (справа №711/5643/23), що набрало законної сили 11.12.2023р. (згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень). В період перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Відповідно до договору купівлі-продажу такої квартири від 02.04.2015р. покупцем зазначений позивач, внаслідок чого право власності на спірну квартиру зареєстроване за ним, що підтверджується змістом відповідного договору та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 419684180 /а.с. 32/. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу спірної квартири, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 60 СК Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Згідно ч. 2 ст. 71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Разом з тим, системний аналіз змісту ст. 71 СК в контексті положень ст.ст. 183, 364, 365, 370 ЦК свідчить, що у разі неможливості реального поділу неподільної речі між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому відповідно до ст. 372 ЦК у зв`язку з поділом квартири між подружжям право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст. 13 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями статті 206 ЦПК передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Окрім того, положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК визначено, що за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторони не заперечують тієї обставини, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки була придбана сторонами в період шлюбу та за спільні кошти. Натомість на теперішній час шлюб між сторонами розірваний, а спірна квартира зареєстрована лише за позивачем, який в одноосібному порядку несе витрати на утримання такого житла, оскільки між сторонами відсутня згода щодо поділу спірної квартири. Відсутність між сторонами згоди щодо порядку поділу квартири свідчить про порушення прав позивача, що може бути усунуто шляхом вирішення судом спору між сторонами. Оцінивши обставини справи, суд доходить висновку, що визнання відповідачкою позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст. 60, 63, 68-71 СК, ст.ст. 369, 372, 392 ЦК, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, відповідно до ст. 372 ЦК, у зв`язку з поділом квартири між сторонами право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку, розмір якої складає . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в розмірі 9 084 грн. /а.с. 1/. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За обставинами судового провадження відповідачка визнала позовні вимоги до початку підготовчого провадження, про що зазначила у заяві про визнання позову від 27.03.2025р. Заперечення відповідачки лише зводяться до її незгоди з покладанням на неї судових витрат, оскільки позивачем не проводилося досудове врегулювання спору. Разом з тим, доводи відповідачки про відсутність підстав для покладання на неї судових витрат є необґрунтованими. В цьому контексті суд зауважує, що законом не передбачено обов`язковості вжиття заходів досудового врегулювання майнових суперечок між колишнім подружжям, а відтак, ця обставина не звільняє сторін від сплати судових витрат. Разом з тим, суд враховує, що в судовому засіданні представник позивача просила не стягувати із відповідачки судові витрати, які складаються із судового збору. При цьому, просила застосувати вимоги ч. 1 ст. 142 ЦПК України та компенсувати позивачу 50% судового збору, оскільки відповідачкою позовні вимоги визнані до початку підготовчого судового засідання. За таких обставин, на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність відшкодування позивачу 50% витрат з оплати судового збору шляхом повернення йому з державного бюджету судового збору в розмірі 4\~542 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved