Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва в інтересах своєї доньки [PERSON] [INFO] з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Відповідно до позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача 80 000 грн. за спричинення моральних збитків. Вимоги мотивовані тим, що постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року [PERSON] визнали винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП . Вказана постанова Дніпровського районного суду м.Києва була залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.04.2024р. Згідно матеріалів адміністративної справи відповідач [PERSON] 09.01.2024р. о 16 год. 30 хв., керуючи тарнспортним засобом марки «Шкода Фабія», д.н.з. [NUMBER] , по вулиці Празькій, 21 в місті Києві, порушила п. 2.3 (б), та п. 18.8 Правил дорожнього руху України, проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою, не зупинилась, щоб дати дорогу пішоходу [PERSON] , яка йшла в бік відчинених дверей трамваю, що стояв на зупинці, посадка/висадка якого проводилась із проїзної частини, та здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , яка отримала тілесні ушкодження в зв`язку з наїздом. Спричинення тілесних пошкоджень підтверджується слідуючими медичними документами, копії яких долучаються до позовної заяви: -Випискою № 1327 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого; -Консультативним висновком спеціаліста від 25.03.2024р.; -Протоколом МРТ № - 489 від 22.03.2024р. Вказаними тілесними пошкодженнями моїй доньці [PERSON] зі сторони Відповідача [PERSON] спричинена моральна шкода. Свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ст.ст.23, 1167 ЦК України та на судову практику. Протиправними діями відповідача було заподіяно моральному шкоду здоров`ю доньки позивача, спричинені душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку з протиправними діями відповідна, які були встановлені вищезазначеними постановами по справі про адміністративне правопорушення, тому що довгий час відповідно медичних документів, вона проходила лікування, та реабілітацію. Неповнолітній [PERSON] було рекомендовано звернутися до невролога, так як весь цей період її життя був перенасичений негативними емоціями, психічними переживаннями в зв`язку з лікуванням. Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 20 серпня 2024 р. було відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, зазначаючи, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах законодавства та саме сума коштів в розмірі 80 тис. грн. є спів розмірною за спричинення її доньки моральної шкоди, а саме за страждання які перенесла донька позивача під час ДТП, та як наслідок лікування, пов`язанні з даною пригодою, а також те, що відповідач залишила місце ДТП, та як наслідок довготривалий розгляд справи щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, обґрунтовуючи це тим, що тілесних пошкоджень неповнолітній [PERSON] спричинено не було, медична документація, що надана позивачем в обґрунтування своїх вимог не має ніякого відношення до вказаної вище ДТП, а також місце вчинення ДТП відповідач залишила, так -як не помітила будь - якого контакту з неповнолітньою [PERSON] . Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що за приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 09.01.2024 року о 16 годині 30 хвилин, керуючи транспортним засобом марки «SCODA FABIA», д.н.з. [NUMBER] , у м. Києві по вул. Празька,21, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою не зупинилась, щоб дати дорогу пішоходу [PERSON] , яка йшла в бік відчинених дверей трамваю, що стояв на зупинці посадка/висадка якого проводилась з проїзної частини. В результаті чого, здійснила наїзд на пішохода [PERSON] , що призвело до пошкодження транспортного засобу механічного характеру з матеріальними збитками та отримання тілесних ушкоджень пішоходом [PERSON] , чим порушила п. 2.3(б), 18.8 Правил дорожнього руху України, також після вчинення ДТП відповідач [PERSON] залишила місце місце ДТП залишила, не дочекавшись прибуття працівників поліці Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м.Києва від 29.02.2024 р. відповідача [PERSON] визнано винною в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. Також постановою Київського апеляційного суду від 19.04.2024 р. постанову Дніпровського районного суду м.Києва від 29.02.2024 р., якою було визнано відповідача винним в скоєні правопорушення передбаченого ст.ст. 124, 122-4 КУпАП та пом`якшено адміністративне стягнення. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до консультативного висновку потерпілій [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у виді забиття м`яких тканин лівого передпліччя без кістково травматичних ушкоджень. З наданої позивачем медичної документації, консультативних висновків, медичних виписок на ім`я [PERSON] не вбачається причинно - наслідкового зв`язку з виявленими у [PERSON] захворюваннями ( пошкодженнями) з наслідками вказаного вище ДТП. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до полісу №213473885 цивільно - правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» . Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України "шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку". Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України "шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою". Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). З врахуванням викладеного та враховуючи той факт, що сума матеріальних збитків значно більша ніж ліміт страхового відшкодування, то вимоги позивача щодо стягнення різниці між виплаченою сумою страхового відшкодування та розміром збитків знайшли своє обгрунтування. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Положення ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості Відповідно частин 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial