Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-01 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та встановлення конкретного порядку користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 23 січня 1987 року має зареєстроване місце проживання в квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира не приватизована, по квартирі обліковується особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ), відкритий на ім`я [PERSON] для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території. Власник особового рахунку [PERSON] померла, вона була матір`ю [PERSON] , колишнього чоловіка позивача, який помер [INFO] . Крім позивача у квартирі станом за 15 листопада 2024 року зареєстровано місце проживання шести осіб. Позивач зазначає, що мала доступ до квартири, проживала в ній, в одній із кімнат зберігалися її особисті речі, систематично вона сплачувала за комунальні послуги, але починаючи з вересня 2024 року [PERSON] , яка є рідною сестрою колишнього чоловіка позивача, та її син [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] почали чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Відповідачі самовільно змінили замок, вчиняють сварки з позивачем та не надають доступу до помешкання. 19 вересня 2024 року у Святошинському управлінні поліції ГУНП у м. Києві було зареєстровано заяву позивача до «Інформаційного порталу Національної поліції України в підсистемі «Єдиний облік» за № 58266 та розглянуто її звернення. Після вивчення звернення обставин або фактичних даних, які б свідчили про наявність в даній події ознак кримінального правопорушення не встановлено, як наслідок, вказана подія не була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наразі позивач, як особа, що зареєстрована в квартирі, бажає в судовому порядку вселитися до квартири, усунути перешкоди в користуванні квартирою та встановити конкретний порядок користування квартирою. Оскільки позивач має намір проживати в квартирі, сплачувати нараховані комунальні послуги за квартиру, а відповідачі проживають у квартирі, проте чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н. О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання. Витребувано у Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації інформацію з реєстру територіальної громади м. Києва про всіх зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, а саме в квартирі [ADDRESS] . Витребувано від Святошинського управління поліції ГУНП в м. Києві інформацію про кількість викликів, що надійшли на лінію 102, пов`язаних з правопорушеннями, що могли мати місце в квартирі [ADDRESS] в період з 01 січня 2022 року по 09 листопада 2024 року; інформацію із зазначенням прізвища ім`я та по батькові осіб, що телефонували на лінію 102, пов`язаних з правопорушеннями, що могли мати місце в квартирі [ADDRESS] в період з 01 січня 2022 року по 09 листопада 2024 року; копії висновків, повідомлень, що були виготовлені за результатами розгляду правопорушень, що могли мати місце в квартирі [ADDRESS] в період з 01 січня 2022 року по 09 листопада 2024 року. 10.02.205 року на адресу суду від представника відповідачів - адвоката Панова Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечила проти заявленого позову, вказали, що позовні вимоги позивача не визнаються повністю. У відзиві представник відповідачів зазначив, що з 23 січня 1987 року позивач є колишнім членом сім`ї наймача квартири (житлова площа 41.1 кв. м), яка складається з трьох кімнат. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] до 11 жовтня 1994 року. 11 жовтня 1994 року шлюб між ними був розірваний. Крім того, [INFO] [PERSON] помер. Відповідачі вважають, що спосіб користування квартирою, про який заявляє позивач, є неможливим, оскільки у спірній квартирі, житлова площа якої становить 41,1 кв.м, проживає сім осіб, встановлення порядку користування зазначеною квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб, враховуючи встановлену норму розміром 13,65 кв. м. на одну особу. Також зазначено, що позивач взагалі втратила право користування жилим приміщенням, про що відповідачі мають намір подати зустрічний позов. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, просив ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені судом належним чином, вказані процесуальні особи мали достатньо часу до стадії розгляду справи по суті та перевірки їх доказами надати суду відзив на позовну заяву та докази по суті спору. Від представника відповідачів адвоката Панова Л.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із викликом до слідчого судді в якості захисника до Личаківського районного суду міста Львова для участі у розгляді кримінальної справи. Адвокат зобов`язався надати докази участі у справі у наступне судове засідання. Суд визнав причини неявки представника відповідачів - адвоката Панова Л.В. у судове засідання неповажними, та з урахуванням наявного у матеріалах справи відзиву на позовну заяву, у якому викладені заперечення сторони відповідачів щодо заявлених [PERSON] позовних вимог, вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та їх представника. Третя особа Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про розгляд справи була повідомлена судом належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у заявку із неявкою учасників справи у судове засідання. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] з 23 січня 1987 року має зареєстроване у визначеному законом порядку місце проживання у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 09 листопада 2024 року та копією паспорта громадянина України. Квартира [ADDRESS] є неприватизованою, що підтверджується відповіддю Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на адвокатський запит від 20 листопада 2024 року. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі [ADDRESS] станом на 17.12.2024 року зареєстровано семеро осіб, з яких: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Згідно інформації КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» по квартирі обліковується особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ) відкритий на ім`я [PERSON] для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у ході розгляду справи, власник особового рахунку [PERSON] померла. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , колишнього чоловіка [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 14 лютого 2005 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Отже, [PERSON] була вселена у спірну квартиру членом сім`ї наймача квартири [PERSON] , з яким перебувала у шлюбі. 11 жовтня 1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1346. Звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] вказує на те, що вона була вселена у спірну квартиру членом сім`ї наймача цієї квартири, зареєстрована у квартирі та має право користування нею. Проте, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , самовільно змінили замок, вчиняють сварки з позивачем та не надають доступу до житла. Так, Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду регулюється главою 2 розділу ІІІ ЖК України Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 61 ЖК України користування житловим приміщенням у будинках державного з громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї а ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суду необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Права власника житлового будинку, квартири визначено статтями 317, 383 ЦК України та стаття 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна. Судом встановлено, що позивач та відповідачі не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Позивач неодноразово зверталась до Святошинського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявами про чинення їй перешкод у доступі до спірного житла. Факт неможливості проживання позивача у спірній квартирі, яка не приватизована та у якій вона зареєстрована у визначеному законом порядку зі згоди члена сім`ї наймача та відсутність можливості для цього, свідчить про порушення прав позивача. [PERSON] доведено належними та допустимими доказами чинення їй відповідачами перешкод у користуванні квартирою, право на користування якою вона набула у визначеному законом порядку та такого права зі смертю свого чоловіка та наймача квартири [PERSON] позивач не втратила. Встановлені у ході розгляду судом обставини справи свідчать про наявність перешкод у позивача в користуванні квартирою [ADDRESS] , а тому [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування спірною квартирою шляхом її вселення до спірної квартири. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню шляхом усунуння перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом її вселення до вказаної квартири. Щодо позовної вимоги про встановлення порядку користування житловим приміщенням, то така вимога позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Дійсно, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним житлом між його користувачами, такий порядок користування може встановити суд. Однак, позивачем не визначено у позові, яку саме кімнату вона просить виділити їй у користування, якою саме кімнатою вона користувалася, проживаючи у спірній квартирі, чи кожна з кімнат у квартирі є ізольованою, не додано до матеріалів справи технічного паст пору квартири та не подано клопотання про витребування зазначених доказів судом. Також, враховуючи площу квартири та кількість зареєстрованих у квартирі осіб, позивач не вказала, який саме порядок користування квартирою був побутово визначений сторонами до виникнення між ними спору. При вирішенні позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, суд враховує баланс інтересів інших осіб, які мають право користування спірною квартирою та дійшов висновку, що позивач не вказала конкретного порядку користування спірною квартирою - окрему кімнату, яку вона хоче виділи собі у користування, при цьому відповідачі наполягають на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири, відтак наразі така вимога позивача не підлягає задоволенню. При цьому, суд зауважує, що у цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею особами, які в ній проживають. Тому, критерій необхідності виділення у користування кожному користувачу по 13,65 кв. м житлової площі на одну особу, про що вказує у відзиві сторона відповідача, не є обов`язковим. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги ту обставину, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову до суду як особу з інвалідністю ІІ групи на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», зважаючи на положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, те, що при зверненні до суду позивач мала б сплатити 2 422,40 грн. судового збору (за дві вимоги немайнового характеру), врахувавши часткове задоволення позовних вимог (задоволення однієї немайнової вимоги), із відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211 гривень 40 копійок, тобто по 605 гривень 60 копійок з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial