Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-08 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 30.10.2024 року надійшла позовна заява , яка подана в інтересах [PERSON] її представником адвокатом Грищук Катериною Петрівною, про визначення місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.11.2024 року позовна заява була прийнята судом та відкрито загальне позовне провадження. Враховуючи зміну місце зареєстрованого проживання позивачці, у заяві від 28.01.2025 року, яка прийнята судом 28.01.2025 року, позивач просить суд визнати місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Представник відповідача зазначив про відсутність спору між батьками стосовно того, що їх спільна дитина [PERSON] проживає зараз і буде проживати далі разом із матір`ю, однак заперечував проти визначення місцем проживання дитини зазначену у заяві про зміну позовних вимог від 28.01.2025 року адресу, так як вказана квартира є предметом розгляду по іншої справі в якої [PERSON] ставить питання про припинення права власності [PERSON] права власності на частку спільного майна. Як встановлено судом 15 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у Приморському районному у м. Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1449. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , який за домовленістю між подружжям , після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю. Дані обставини визнаються сторонами та не потребують додатковому доказування у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2018 року по справі №521\\10865/18, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року по справі № 509/3416/18, яке було частково скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 25 липня 2022 та у нескасованої частині залишено без змін постановою Верховного суду 07 червня 2023 року, визнано спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] 17/50 частин квартири [ADDRESS] , та у порядку поділу спільного майна: визнано за [PERSON] право власності на 83/100 частин квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 17/100 частини вказаної квартири. У цивільної справі №509/4496/23 предметом розгляду є позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудження грошової компенсації. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 року, яке на час винесення даного рішення не набрало законної сили та є предметом апеляційного провадження, позовні вимоги були задоволені із припинення права власності [PERSON] на 17/100 частин квартири [ADDRESS] зареєстрованого проживання [PERSON] , згідно довідки, є квартира [ADDRESS] . Рішенням №511, від 19 грудня 2024 року, виконкому Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, надано дозвіл Управлінню «ЦНАП» Таїровської селищної ради на реєстрацію малолітнього [PERSON] за адресою: квартири [ADDRESS] , без згоди батька. Під час виконавчого провадження [NUMBER] , відкритого по виконанню рішення суду по справі 509/3416/18 спочатку 09.02.2024 року а потім 19.07.2024 року [PERSON] потрапила до квартири [ADDRESS] , де постійно проживає на час розгляду справи разом із сином, що не заперечувалось представником [PERSON] у судовому засіданні. Рішенням Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області №15 від 23 січня 2025 року затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із визначенням місця проживання дитини з одним із батьків яки не проживають разом врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України )а також Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У даному випадку судом встановлено, на підставі наявних доказів, що дитина тривалий час проживає разом із матір`ю проти чого батько не заперечує , а тому саме залишення дитини із матір`ю відповідатиме найкращім інтересам дитини. Що стосується визначення конкретної адреси проживання дитини суд враховує правовий висновок , який викладено у постанові Верховного суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц, який визначив що суд першої інстанції, у тої справі, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю за місцем зареєстрованого проживання останній. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України і у постанові від 12 квітня 2017 року, справа № 6-15цс17. Житловий кодекс України ( далі ЖК України) передбачає, що виселення члена сім`ї, у т.ч. колишнього, можливе лише в окремих випадках (ст. 116, 157 ЖК України). Власник житла також може позбавити колишнього члена сім`ї ( яки не є власниками) права користування квартирою або будинком. Для цього передбачені інші підстави, ніж для виселення (ст. 405 ЖК). Таким чином лише посилання представника відповідача на факт наявності спору щодо наявної у [PERSON] права власності на частку квартири , яка є місцем її постійного проживання та право на користування якої не скасовано і не є предметом судового розгляду, на думку суду не має істотного значення при вирішенні даного спору. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) У даному випадку суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] як в частині визначення місця проживання дитини разом з нею так і вимоги щодо визначення судом конкретної адреси проживання дитини разом із матір`ю є обґрунтованими та такими що доведені належними та допустимими доказами , що є підставою для задоволення позову у повному обсязі. У свою чергу заперечення відповідача ( представника) проти факту визначення конкретної адреси місця проживання дитини обґрунтовується лише наявним судовим спором щодо припинення право власності на частку [PERSON] у спільному майні , що на думку суду не має істотного значення для вирішення даного спору. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: approved