Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

03.02.2025 року [PERSON] звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Сколівської міської ради Львівської області, в якій просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 04.02.2025 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 06.03.2025 року замінено третю особу у даній справі, а саме Службу у справах дітей Сколівської міської ради Львівської області на Службу у справах дітей Славської селищної ради Стрийського району Львівської області. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 25 жовтня 1997 року по 10.02.2022 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Вказує, що після розірвання шлюбу його з відповідачкою син залишився проживати разом з ним, а відповідачка, в свою чергу, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини та фактично протягом останніх років з сином не бачиться, не бере участі у його матеріальному утриманні та в цілому не підтримує не жодних зв`язків. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позбавити батьківських прав відповідачку [PERSON] відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з підстав, викладених в позові. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення судового засідання, повторно в таке не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Третя особа - Служба у справах дітей Славської селищної ради Стрийського району Львівської області явку представника в судове засідання не забезпечила, але попередньо 24.03.2025 року начальником Л. Малетич подано до суду клопотання про розгляд справи без участі третьої особи. Рішення просить постановити на розсуд суду, відповідно до чинного законодавства України та встановлених обставин, на підставі поданих позивачем до суду доказів. Разом з тим, 24.03.2025 року Славським селищним головою В. Бегою подано до суду інформацію, в якій зазначено наступне. Так, Службою у справах дітей Славської селищної ради розглянуто та вивчено позовну заяву [PERSON] , [INFO] , який є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та копії документів доданих до такої, про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] . В ході перевірки встановлено, що згідно витягу про зареєстрованих в житловому будинку осіб встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Окрім цього, Службою у справах дітей Славської селищної ради встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає в приватному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , з батьком [PERSON] . В ході спілкування з [PERSON] , зі слів останнього встановлено, що [PERSON] протягом трьох років проживає в Федеративній Республіці Німеччина. В подальшому встановити місцезнаходження громадянки [PERSON] , з метою з`ясування її ставлення до своєї дитини та причини відсутності вдома, Службі в справах дітей Славської селищної ради не вдалось. Враховуючи вищевикладене у Органу опіки і піклування Славської селищної ради на даний час відсутні достатні відомості, необхідні для надання об`єктивного висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав [PERSON] , а відтак у вирішенні даного спору покладаються на розсуд суду. На підставі ч.3 ст. 211, ч.2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання відповідачки [PERSON] , судом ухвалено рішення про заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03 лютого 2010 року Тухлянською сільською радою Сколівського району Львівської області (актовий запис №2), батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно рішення Сколівського районного суду Львівської області від 10.02.2022 року позов [PERSON] було задоволено та розірвано шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 25.10.1997 року Нижньорожанківською сільською радою Сколівського району Львівської області на підставі актового запису № 11. Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого адміністратором ЦНАП Миго Р.В., за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки Славської селищної ради Стрийського району Львівської області № 1441 від 24.12.2024 року, [PERSON] , [INFO] , житель с. Тухля Стрийського району Львівської області, має на утриманні 1 дитину віком до 18 років - сина [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки КНП Славської селищної ради «Славська міська лікарня» №2 від 16.01.2025 року, [PERSON] , [INFO] , що проживає в с. Тухля Стрийського району Львівської області, сам приводить дитину [PERSON] , [INFO] , на періодичний огляд, профілактичні щеплення та звертається у разі захворювання дитини. За інформацією начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Є. Власов від 07.04.2025 року, [PERSON] на даний час перебуває за межами України. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач самостійно піклується сином [PERSON] , [INFO] . Натомість, відповідачка [PERSON] , яка на даний час проживає за межами України, про сина не піклується, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, станом його здоров`я, не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Разом з тим, в підтвердження вказаних вище обставин, в судовому засіданні в присутності практичного психолога ОЗО «Сколівська академічна гімназія» [PERSON] заслухано думку неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який вказав, що його матір [PERSON] перед початком війни в Україні у 2022 році покинула сім`ю, не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням. Вказав, що на даний час проживає разом з батьком, який про нього дбає. Відповідно до статтей 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Згідно статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як зазначено у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Однак, реалізація таких обов`язків держави вимагає від Відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач самоусунувся від виховання власних дітей, не бажає з ними спілкуватись та дбати про них. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно сина [PERSON] , зокрема, цікавитися ним, його життям, потребами, матеріально допомагати, дбати про його культурний та духовний розвиток, спілкуватися з ним, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання ним батьківських обов`язків судом не встановлено. Відповідачка фактично самоусунулась від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні сина материнської турботи, що вказує на нехтування нею як своїх батьківських прав так і батьківських обов`язків. Доказів протилежного відповідачкою до суду подано не було. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , ґрунтуються на нормах чинного законодавства і підлягають до задоволення.

Outcome: approved