Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з данною позовною заявою. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.04.2024 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадженнята призначено підготовче судове засідання. 16.07.2024 року від представника позивача - адвоката Храпійчука В.О. на адресу суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування доказів, а саме: з П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи №1516/2023, заведеної після померлого [PERSON] . Ухвалою суду від 31.07.2024 року клопотання [PERSON] про витребування доказів було задоволено. 08.08.2024 року від представника відповідача - адвоката Щебета В.А. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. 21.08.2024 року від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла завірена належним чином копія спадкової справи №1516/2023. 22.10.2024 року від представника позивача - адвоката Храпійчука В.О. на адресу суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. 30.10.2024 року від представника відповідача - адвоката Щебета В.А. на адресу суду надійшли письмові пояснення, клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи, заперечення проти клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу від 16.07.2024 року, та заперечення проти клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу від 22.10.2024 року. 30.10.2024 року від представника позивача - адвоката Храпійчука В.О. на адресу суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. 31.10.2024 року в підготовчому засіданні представник позивача - адвокат Храпійчук В.О. заявив клопотання про допит свідків. Представник відповідача - адвокат Щебет В.А. заперечував проти заявленного клопотання. Протокольною ухвалою суду від 31.10.2024 року клопотання представника позивача було задоволено. 13.01.2025 року представником відповідача - адвокатом Щебет В.А. подано до суду клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи та письмові пояснення щодо заперечень проти клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів від 30.10.2024 року. Ухвалою суду від 13.01.2025 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. Позовна заява мотивована тим, що приблизно [INFO] помер рідний брат позивача - [PERSON] , [INFO] . 08 квітня 2024 року державним нотаріусом 15-ї КДНК Прядко Т.А. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріус дійшла висновку, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого неможливо, оскільки відповідно до довідки про прописку (реєстрацію) спадкомицею за законом першої черги на майно померлого є його дочка - [PERSON] , яка прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, де вказано, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. 24 травня 2006 року на ім`я покійного [PERSON] державним нотаріусом 15-ї КДНК Прядко Т.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] на частку земельної ділянки розміром 0,0539 га. Дана земельна ділянка розташована на території [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серія ІІІ-КВ №156980, виданного Київським міським управлінням земельних ресурсів 31 грудня 1999 року згідно рішення Київської міської Ради від 21.10.1999 року №68-1/570 та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 15.09.1997 року №1426, зареєстрованого в книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за №62-2-00036. Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 24.05.2006 року на частку спадкового майна видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом на [PERSON] . На підставі вказаного свідоцтва 24.09.2007 року ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) [PERSON] видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №040517, кадастровий номер 8 000 000 000:62:055:0012. Акт зареєстрований в книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за №08-7-01804. 24 травня 2006 року на ім`я покійного брата позивача [PERSON] державним нотаріусом 15-ї КНДК Прядко Т.А. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданного виконкомом Дніпровської районної Ради народних депутатів 05 березня 1986 року згідно рішення №142 від 24.02.1986 року та зареєстрованому в КМБТІ 31 березня 1986 року за р. №26798. Зареєстрований 19.03.2007 року у реєстрову книгу №137-225 за р. №26798. Вказаний будинок має житлову площу 74.00 кв.м. На 2/3 частки спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] 24.05.2006 року 24 травня 1994 року державним нотаріусом Десятої київської державої нотаріальної контори Нестеренко Ю.Б. видано свідоцтво про право на спадщину після смерті батька позивача та його брата - [PERSON] , померлого [INFO] , його сину [PERSON] . Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі довідки №125/4, виданої ЖБК 02.03.1994 року та зареєстрована в Київському МБТІ 10.03.1994 року за №353/31217. Дана квартира складається з однієї кімнати, загальною площею 30,4 кв.м., в тому числі житловою 17,1 кв.м. Позивач вважає, що [PERSON] не прийняла спадщину, а тому у неї відсутні будь-які права на отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька, рідного брата позивача [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач на день смерті її батька була зареєстрована з ним за однією адресою, але вважає, що цього не достатньо для прийняття спадщини. Крім того, позивач долучив до матеріалів справи Акт від 03.04.2024 року, посвідчений начальником ЖЕД-301 Р. Бутенко про те, що відповідач не проживала по місцю реєстрації разом із спадкодавцем [PERSON] . Відповідач відповідно до закону входить до кола спадкоємців за законом після смерті свого батька, але втратила право на прийняття спадщини, оскільки у встановлений чинном законодавством шестимісячий строк не подала заяву нотаріусу про її прийняття. Отже, позивач вважає, що він є єдиним спадкоємцем померлого брата на його спадкове майно частину земельної ділянки, 1/3 частини житлового будинку, що розміщені за адресою: [ADDRESS] , а також на квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності. Також в додаткових поясненнях сторона позивача зазначає, що на момент смерті [PERSON] проживав в тимчасово збудованій споруді, оскільки відбувалась реконструкція будинку. Тимчасова споруда складається з двох приміщень, в одній була кухня, в іншій стояло ліжко померлого. Тому, відповідач не могла проживати разом з померлим. Також зазначає, що похованням [PERSON] займався позивач, на що суду було надано письмові докази. Позивач просить суд визнати за ним право власності на вказане спадкове майно в порядку спадкування за законом, оскільки нотаріус не наділений правом збирання доказів щодо непроживання відповідача разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, що можливо лише в судовому порядку як передбачено ЦПК України. У відзиві на позов сторона відповідача посилається на те, що відповідач повністю заперечує проти заявленного позову, наполягає на тому, що прийняла спадщину у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті батька не лише була прописана, але і постійно проживала з ним за адресою: [ADDRESS] . 26 вересня 2023 року відповідач повинна була поїхати по робочим справам на декілька тижнів у Лондон. Зважаючи, що відповідач перед поїздкою хотіла провести певний час зі своєю матір`ю, а також їй потрібно було купити деякі речі та одяг, тому вона поїхала з дому ввечері 24.09.2023 року та переночувала у своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Той факт, що батько відповідача був живий 24.09.2023 року та вона знаходилася поруч з ним підтверджуються фотографією, зробленою нею перед поїздкою до Лондону. Вони разом гуляли по центру м. Києва. Вже перебуваючи у Лондоні, відповідач 29.09.2023 року та 02.10.2023 року писала батькові у Telegram, цікавлячись його справами. Але він не відповідав. Оскільки її батько не відповідав, відповідач попросила свою маму дізнатися про батька. Через знайомих вдалося дізнатися, що батько відповідача помер орієнтовно в день, коли вона залишила дім. Повертатися в пусте приміщення, де нещодавно померла рідна людина відповідачу не хотілося. Розуміючи усі обставини, в яких вона опинилась, в тому числі небезпеку на фоні війни в Україні, нею було прийнято рішення спробувати пожити у Великобританії якийсь період. Оскільки, відповідач не мала тісних родинних стосунків з позивачем чи іншими родичами по батьковій лінії, тому вона не повідомляла їм, що вирішила лишитися у Великобританії після звістки про смерть батька. Крім того, відповідач переконана, що позивач навмисно приховував від неї та від її матері інформацію про факт смерті її батька саме з метою заволодіння спадщиною. Вірогідно він не знав, що відповідач не лише проживала разом з батьком, але і була зареєстрована у його житлі, норми ч. 3 ст. 1268 ЦК України, тому розраховував, що вона не подасть вчасно заяву на прийняття спадщини і втратить на неї право. Відповідач вважає, що звертаючись з позовною заявою до суду, позивач обрав способи захисту, які не ґрунтуються на законі. На підставі викладеного, сторона відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволені позову. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні, викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Від представника третьої особи в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутності їх представника. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та свідка, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права. За пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] , [INFO] , є рідним братом позивача та батьком відповідача по справі. 24.05.1994 року [PERSON] , державним нотаріусом Десятої київської державої нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , його сину [PERSON] . Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] . Дана квартира складається з однієї кімнати, загальною площею 30,4 кв.м., в тому числі житловою 17,1 кв.м. 24.05.2006 року Прядко Т.А. , державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] на частку земельної ділянки розміром 0,0539 га, за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного свідоцтва 24.09.2007 року ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) [PERSON] видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №040517, кадастровий номер 8 000 000 000:62:055:0012 на вказану частину земельної ділянки та який зареєстрований в книзі записів державних актів про право приватної власності на землю за №08-7-01804. 24.05.2006 року Прядко Т.А. , державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його матері [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок має житлову площу 74,00 кв.м. На 2/3 частки вказаного спадкового майна 24.05.2006 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом позивачу [PERSON] . Приблизно [INFO] [PERSON] помер. 05.12.2023 року позивач [PERSON] звернувся до П`ятнадцятої київської державної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого брата - [PERSON] . В своїй заяві, [PERSON] повідомив, що інших спадкоємців передбачених законом та пережившої дружини - немає. Відповідно до копії витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок за період з 24.09.2023 року по 24.09.2023 року зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - відповідач по справі. Крім того, 08.04.2024 року позивач [PERSON] подав до П`ятнадцятої київської державної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті свого рідного брата [PERSON] , а при неможливості видати свідоцтво просив винести постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому зазначає, що спадкоємицею за законом першої черги є дочка померлого - [PERSON] . Постановою Прядко Т.А. , державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори 08.04.2024 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріус зазначає: «… видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого, неможливо оскільки відповідно до довідки про прописку, спадкоємицею за законом першої черги на майно померлого є: дочка померлого - [PERSON] , яка прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного Кодексу України, де вказано що, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Документів, що дають право для закликання заявника гр. [PERSON] до спадкування за заповітом не надано…». Як зазначалось, померлий [PERSON] , являється батьком відповідача - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 24.09.2010 року [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] . Згідно копії повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] 04.10.2019 року зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок з 25.11.1995 року по теперішній час. 13.07.2024 року [PERSON] звернулась до П`ятнадцятої київської державної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] . У вказаній заяві нотаріус зазначила, що спадкоємиця є такою, що прийняла спадщину згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті спадкодавця була зареєстрована з ним за однією адресою: [ADDRESS] , приватний будинок, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва. 03.04.2024 року позивачу начальником ЖЕД №301 видано Акт про те, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за місцем реєстрації. Суд критично оцінює даний доказ, оскільки в Акті відсутні відомості з якого часу чи який період відповідач - [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації. Крім того, на адвокатський запит адвоката Щербета В. до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» від 02.08.2024 року №103-аз, надано відповідь, відповідно до якої «… акт непроживання, як окремий документ, не передбачений нормативно-правовими актами. Водночас ЖЕД, йдучи на зустріч, надає послуги з оформлення подібних документів на прохання громадян. Окрім цього, у відповіді зазначено, що начальники ЖЕД або особи, що виконують їх повноваження не посвідчують і не мають права посвідчувати будь-які факти, а лише посвідчують підписи мешканців…». Стороною відповідача надано суду докази на спростування вказаних обставин щодо тимчасового непроживання відповідача, а саме надано копію квитка та посадкового талона 000В45D8-3D5A-82DC-0001, придбаного 13.09.2023 року, дата поїздки 26.09.2023 року (Kyiv-Pasazhyrsky-Chellm). Як зазначає сторона відповідача, поїздка була пов`язана з роботою. Також, сторона відповідача надала суду копії скріншотів з застосунку Telegram, що підтверджують як відповідач в переписці зі своїм батьком цікавилась його справами - 29.09.2023 року, 02.10.2023 року. Стороною позивача до суду надано відповідь Національної поліції України ГУ НП у м. Києві Деснянського УП від 30.09.2024 року щодо перевірки факту проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на своє звернення від 02.09.2024 року відповідно до якого «…. при проведенні перевірки, зі слів сусідів, було встановлено, що [PERSON] у період з 31.07.2023 року по цей час за даною адресою не проживає та ніколи не проживала.». Стороною відповідача з даного питання надано до суду письмові пояснення, відповідно до яких, зазначено, що на адресу відповідача надходили телефонні дзвінки та текстові повідомлення від представника органів Національної поліції, який цікавився її проживанням у будинку за адресою: [ADDRESS]. Вказані дії, вочевидь були ініційовані за заявою позивача. Ці дії слід розцінювати як спробу тиску на відповідача через залучення правоохоронних органів, незважаючи на те, що позивачу відомо про існування цивільно-правового спору, ініційованого ним самим у межах даної справи. Така поведінка з боку позивача свідчить про зловживання своїми процесуальними правами та є недобросовісною. На підтвердження чого було надано фотокопію скріншотів з мобільного телефону відповідача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона з позивачем є сусідами, знає його з дитинства, також свідок знає померлого [PERSON] . З відповідачем свідок не знайома. 03.04.2023 року свідок приїхала з Германіїта бачила померлого, спілкувалась з ним, він казав, що його діти в Англії. Про [PERSON] їй нічого невідомо, вона її не бачила. Коли були поховання мами позивача та [PERSON] у 2005 році свідок бачила біля [PERSON] дівчинку дванадцяти років, можливо це була його дочка. [PERSON] проживав в прибудові, але в розмові їй повідомив, що збирається будувати будинок. На питання чи проживала [PERSON] 24.09.2024 року з батьком свідок відповіла, що не пам`ятає. Свідок повідомила, що вона підписувала Акт про не проживання відповідача, огляд домоволодіння при цьому не проводився. В прибудову, де проживав [PERSON] , свідок жодного разу не заходила та не знає, чи є там речі відповідача. Відповідно до копії витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань № кримінального провадження: 12023100030002892 від 28.09.2023 року, відкритого на підставі звернення підприємства, установи, організації та посадових осіб, правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 115 КК України «…27.09.2023 року на подвір`ї приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , виявлено труп [PERSON] , [INFO] без ознак насильницької смерті ( [NUMBER] )…». Згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 29.03.2023 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023100030002892 від 28.09.2023 року закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Сторони у справі реалізували свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії розгляду справи, шляхом викладення своїх позицій у позовній заяві, відзиві на позов, письмових поясненнях, як були надані в суді. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). У встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач [PERSON] не зверталась. Спадкову справу заведено 05.12.2023 року на підставі заяви про прийняття спадщини позивача [PERSON] . При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону слідує, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Встановивши державним нотаріусом, а також судом при розгляді вказаної справи, що зареєстроване місце проживання відповідача було та є місцем разом із спадкодавцем на день його смерті, а тому суд вважає, що [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька, оскільки з 25.11.1995 року на день його смерті була зареєстрована за однією адресою з ним. Сторона позивача зазначала, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту її постійного проживання разом із спадкодавцем, а тому сама реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця не свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». Суд не може погодитись з такими доводами сторони позивача та звертає увагу, що спадкоємцю достатньо звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця, і нотаріус буде вважати цього спадкоємця таким, що прийняв спадщину, що і було зроблено державним нотаріусом Прядко Т.А. після звернення 13.07.2024 року до неї з заявою про прийняття спадщини [PERSON] . Зазначене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 360/2312/16-ц (провадження № 61-5221/св18). Таким чином, [PERSON] після смерті батька [PERSON] в силу правил ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину, а реєстрація місця проживання, є достатньою обставиною для визнання спадкоємця такою, яка прийняла спадщину за правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Постановою Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 360/2312/16-ц зазначено, що саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». Крім того, слід зазначити, що позивачем поставлено позовну вимогу про встановлення факту неприйняття спадщини відповідачем після смерті її батька [PERSON] , але під час розгляду справи стороною позивача надавались пояснення та докази щодо фактичного непроживання [PERSON] в спірному будинку. Фактичне місце проживання відповідача не має правового значення у цій справі з огляду на зміст позовних вимог, а надані позивачем в якості доказів акт про не проживання відповідача, фотографії, показання свідка про не проживання відповідача зі спадкодавцем, не можуть підтверджувати, що [PERSON] не прийняла спадщину та не змінюють висновки суду. Крім того, вимога про встановлення факту неприйняття спадщини відповідача [PERSON] з посиланням на постійне не проживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач прийняла спадщину згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 13.07.2024 року та вказаний факт затверджений Прядко Т.А., державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори як безспірний, оскільки нотаріус посвідчує лише безспірні права та безспірні факти, у наявності яких він може переконатись безпосередньо або на підставі відповідних документів. З позовом про оскарження дій вказаного нотаріуса щодо засвідчення підпису відповідача на такій заяві позивач не звертався. Посилання сторони позивача на правові позиції Верховного суду у справах № 355/832/17, № 471/601/17-ц, №937/10434/19-ц, не можуть бути прийняті судом, оскільки у вказаних справах предметом спору було - невизнання договору дарування недійсним та визнання права власності; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації; про визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за законом. За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Судові витрати у вигляді с плати судового збору залишаються за позивачем. Крім того, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Вказане повністю кореспондується із принципом змагальності, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення. Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами. Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі №922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі Суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Нормою ст. 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Отже, процесуальним законом на учасника справи покладено обов`язок у першому зверненні до суду навести попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а докази у підтвердження понесених витрат учасник справи повинен надати суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву і ці докази неможливо було подати з поважних причин. Заяв в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України сторонами подано не було. У відзиві на позов стороною відповідача зазначена попередня орієнтовна сума понесених витрат в розмірі 20 000 грн. Зазначення у змісті відзиву на позов попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат не є заявою сторони про подання доказів понесених судових витрат в розумінні положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, оскільки відповідну заяву у даному випадку сторона відповідача повинна була бути подати до суду до закінчення судових дебатів у справі. Таким чином, на момент ухвалення рішення у справі докази понесення стороною відповідача судових витрат відсутні. З урахуванням викладеного, правові підстави для стягнення з [PERSON] судових витрат відсутні, оскільки докази на підтвердження понесених судових витрат до ухвалення у справі рішення не подавались, стороною відповідача до ухвалення у справі рішення не було зроблено заяви про намір подання доказів на підтвердження понесених судових витрат протягом п`яти днів від дня ухвалення рішення.

Outcome: dismissed