Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

Заявники звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просять розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 грудня 2019 року Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №262; встановити факт постійного проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] , встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивували тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2019 року. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини мають формальний характер, спільне господарство не ведеться, подружжям, прийняте спільне рішення про розірвання шлюбу. За спільною домовленістю, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, та той факт, що з червня 2024 року син проживає з батьком, сторони дійшли згоди, що син після розірвання шлюбу так і залишається на вихованні та утриманні у батька. Проживання сина разом з [PERSON] зумовлене виїздом дружини на постійне місце проживання за кордон. У дружини склалася інша сім`я. Син дуже прив`язаний до [PERSON] та не хоче проживати з вітчимом. Син повністю під опікою [PERSON] , він самостійно забезпечую, виховую, доглядає сина. 17 лютого 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір між батьками про здійснення батьківських прав і обов`язків та визначення місця проживання дитини після розлучення.У зв`язку із чим, заявники звернулися до суду з вказаною заявою. До судового засідання заявники [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, проте надали до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, заяву про розірвання шлюбу та встановлення факту постійного проживання підтримали та просили задовольнити (а.с. 20, 21). Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , зареєстрованого 19 грудня 2019 року Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №262, сторони уклали шлюб - 19.12.2019 року (а.с. 8). Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 04.06.2020 року (а.с. 14). Як вбачається з довідки №68 від 19.02.2025 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , неповнолітній син [PERSON] , [INFO] проживає за адресою батька (а.с. 15). Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили та спільного господарства не ведуть, а також той факт, що чоловік і жінка або обоє, мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу й це право підлягає судовому захисту. На підставі ст. 112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 109 СК України закріплено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. На підставі ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Вимогами ст.ст. 104, 114 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд прийшов до переконання, що спільна заява подружжя про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права дитини. Щодо вимог заявників про встановлення факту постійного проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , та встановлення факту, що [PERSON] , самостійно виховує та утримує малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 17 лютого 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір щодо здійснення батьківських прав і обов`язків та визначення місця проживання дитини після розлучення (а.с. 16-17). Відповідно до цього Договору батьки домовились стосовно місця і порядку проживання, умов виховання сина [PERSON] , [INFO] . Пунктом 1 Договору визначено, що батьки досягли згоди і підписанням цього Договору засвідчують своє волевиявлення щодо того, що після розірвання шлюбу між ними, дитина [PERSON] , [INFO] , враховуючи його бажання, буде проживати окремо від матері з його батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-17). Так, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. На підставі ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за кордоном. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місце проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місце проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказаною на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід, або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Також, судом встановлено, що дане питання стосується сфери правовідносин, в яких батьки дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітньої дитини було узгоджено між батьками та викладено у «Договорі щодо здійснення батьківських прав і обов`язків та визначення місця проживання дитини після розлучення» від 17 лютого 2025 року. Статтею 293 ЦПК України закріплено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт що юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. За таких обставинах, з метою не порушення прав дітей та гарантування захисту їх прав та інтересів, суд приходить до висновку, що спільна заява [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованою, знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved