Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

До Слов`янського\~міськрайонного суду\~Донецької області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] в інтересах [PERSON] , до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерства юстиції України, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позов обґрунтовує тим, що в квітні 2014 року, під час незаконної агресії Російської Федерації позивач був зареєстрований та проживав за адресою; [ADDRESS] . 14 квітня 2014 року незаконним збройним формування Російської Федерації було захоплено управління міліції в м. Горлівка, де позивач знаходився на державній службі України на посаді керівника відділу Державної автомобільної інспекції Горлівського міського управління ГУ УМВС України в Донецькій області, в званні підполковника міліції. 01 вересня 2014 року незаконним збройним формуванням Російської Федерації позивача було незаконно затримано і кинуто до підвалу, який був розташований в адміністративному приміщенні ДП «Артемвугілля» за адресою: Донецька область, м. Горлівка, Центрально-Міський район, проспект Леніна, 13, за його відмову перейти на службу до так званої ДНР. В полоні позивач знаходився з 01.09.2014 р. по 22.01.2015 р., та був звільнений співробітниками СБУ за угодою із представниками ФСБ РФ Безлером І.М. Під час полону позивач піддавався катуванню, його били електричним струмом, утримували в нелюдських умовах, без сонця, свіжого повітря, без належного харчування, неодноразово виводили у двір на розстріл. За даними фактами у слідчому відділі Слов`янського міського управління поліції знаходиться кримінальна справа за номером ЄРДР 12014050150002219 від 02.09.2014 року за ознаками ч. 2 ст. 146 КК України. Крім того, в той час, коли він знаходився у полоні, незаконним збройним формування РФ був захоплений та розграбований його будинок. Автомобіль позивача був викрадений військовослужбовцями РФ та розбитий в ДТП. В обґрунтування спричинення моральної шкоди, позивач зазначає, що внаслідок його викрадення, нелюдського поводження, катування та тортур, заподіяння тілесних ушкоджень, а також неможливість протягом тривалого часу дізнатись про долю чоловіка, сина та батька, повідомлення України неправдивої інформації про списки вбитих, йому та його сім`ї було завдано великих моральних страждань, які виявилися у тому, що позивач не може налагодити звичний спосіб життя, мати повноцінний відпочинок, його стан здоров`я погіршився, з`явилась задуха, відчуває розчарування, безсилля та безпорадність. Також, найбільше гнітить позивача загальна несправедливість в діях відповідача по відношенню до нього та до його родини, та те, що його стан здоров`я погіршується і він вже більше 5 років не може відновити ні своє здоров`я, ні майновий стан. Крім того, під час знаходження в полоні позивача було звільнено зі служби ОВС України за компрометуючими підставами. Дані обставини, а саме негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація та прояви насильства на тимчасово окупованій території України, а також загроза життю,\~здоров`ю,\~свободі, призвели до вимушеного переселення позивача в листопаді 2015 року до підконтрольної Україні території\~с. Новолуганське Артемівського району Донецької області. Завдану моральну шкоду позивач оцінює для себе в розмірі 80\~000 євро. За таких обставин позивач просить суд стягнути з держави Російська Федерація на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України у розмірі 80\~000 євро, в національній валюті. Позивач та його представник адвокат Бережний Г.М. будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судовому засіданні участі не приймали. Представником позивача направлено заяву з проханням справу розглянути за його відсутності та позивач. Відповідач держава Російська Федерація в особі в особі Посольства Російської Федерації будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, в судовому засіданні участі не приймав, про причини неявки суду не повідомив, відзиву стосовно заявлених позовних вимог на адресу суду від відповідача не надходило. Представник третьої особи Міністерство юстиції України, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судовому засіданні не з`явився, надав до суду письмові пояснення, в яких зазначено, що 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією російської федерації\~проти України,\~відповідно до\~частини 1\~пункту 20\~статті 106\~Конституції України,\~Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану»,\~Указом Президента\~України №\~64/2022\~в Україні\~введено воєнний\~стан із\~05\~год.\~30\~хв.\~24.02.2022\~року.\~24\~лютого 2022\~року Міністерство\~закордонних справ\~України опублікувало\~офіційну заяву\~щодо розриву\~дипломатичних відносин\~з російською\~федерацією,\~зазначивши,\~що президент\~України підтримав\~пропозицію зовнішньодипломатичного\~відомства про\~розрив дипломатичних\~відносин України\~з російською\~федерацією.\~До повномасштабної\~військової агресії\~російської федерації\~проти України\~передача судових\~документів для\~вручення та\~проведення інших\~процесуальних дій\~на території\~російської федерації\~здійснювалась на\~підставі Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних і\~кримінальних справах\~від 22\~січня 1993\~року,\~ратифікованої Україною\~10\~листопада 1994\~року.\~01\~грудня 2022\~року Президентом\~України підписано\~Закон України\~№ 2783-ІХ\~«Про зупинення\~дії та\~вихід з\~Конвенції про\~правову допомогу\~і правові\~відносини у\~цивільних,\~сімейних та\~кримінальних справах\~та Протоколу\~до Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних та\~кримінальних справах\~від 22\~січня 1993\~року»,\~відповідно до\~якого Україна\~зупинила дію\~та вийшла\~з Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних та\~кримінальних справах,\~вчиненої від\~імені України\~у м.\~Мінську 22\~січня 1993\~року і\~ратифікованої Законом\~України від\~10\~листопада 1994\~року №240/94-ВР,\~та Протоколу\~до Конвенції\~про правову\~допомогу і\~правові відносини\~у цивільних,\~сімейних та\~кримінальних справах\~від 22\~січня 1993\~року,\~вчиненого від\~імені України\~у м.\~Москві 28\~березня 1997\~року і\~ратифікованого Законом\~України від\~3\~березня 1998\~року №140/98-ВР.\~З огляду\~на викладене,\~у зв`язку\~з відсутністю\~на теперішній\~час законодавчого\~врегулювання,\~стягнення збитків,\~завданих агресією\~російської федерації\~не є\~можливим.\~Щодо можливості\~виконання рішення\~суду зазначили,\~що відповідальність\~за матеріальну\~чи нематеріальну\~шкоду,\~завдану Україні\~внаслідок збройної\~агресії російської\~федерації,\~покладається на\~Російську Федерацію\~відповідно до\~принципів і\~норм міжнародного\~права. Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24 серпня 1991 року) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду. За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до російської федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача. 14 листопада 2022 року Генеральна асамблея ООН прийняла Резолюцію щодо сприяння здійсненню правового захисту та забезпечення відшкодування збитків у зв`язку з агресією проти України. В цьому документі, крім іншого, була зафіксована пропозиція щодо створення міжнародного реєстру збитків, який фіксував би всі майнові претензії до рф, що виникли після вторгнення 24 лютого 2022 року. Резолюція про створення цього Реєстру була прийнята 12 травня 2023 року. Тоді ж було затверджено Статут Реєстру. Міжнародний реєстр збитків є юридичною особою, що створена за законодавством України та Нідерландів. Знаходитись Реєстр буде в Гаазі, але матиме й додатковий офіс в Україні. З урахуванням зазначеного на рівні законів в Україні розробляються механізми для стягнення коштів з рф та порядку розгляду відповідних спорів. Просять суд вирішити справу по суті відповідно до чинного законодавства. Суд зауважує про те, що Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював наступні правові висновки: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави України; передбачається, що шкода є завданою агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені в Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено в Статуті ООН; національне законодавство України керується тим, що, за загальним правилом, шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Таким чином, Верховний Суд дійшов висновків, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. Згідно ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. У відповідності до статті 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, зважаючи на викладене, суд, відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, дійшов до висновку, про можливість ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані позивачами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями12,13\~ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином України. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.09.1961 року, [PERSON] народився [INFO] в м. Донецьк. Згідно з довідки № 1436011456 від 17.11.2015 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач [PERSON] переміщений з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) з м. Горлівка Донецької області до с. Новолуганське Артемівського району Донецької області.. 02.09.2014 року за заявою дружини позивача [PERSON] було відкрито кримінальне провадження № 12014050150002219 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 416 КК України, в ході досудового розслідування з протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 18.11.2016 року вбачається, що у період часу з 01.09.2014 по листопад 2014 року невстановлені особи збройних формувань російської федерації, на тимчасово окупованій території в м. Горлівка Донецької області, незаконно утримували громадянина України [PERSON] , при цьому застосовували до нього психологічне та фізичне насильство, тобто вчиняли дії, які пригнічують честь та гідність останнього. Вирішуючи вказаній спір суд виходить з наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.\~8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 48\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із ч. 1ст.\~49\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно з п. 8 ч. 2ст.\~16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч. 2ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово було продовжено та який станом на теперішній час триває до сих пір. Вказані факти є загальновідомими, а відтак зазначені обставини доказуванню не підлягають згідно з приписами ч. 3ст. 82 ЦПК України. Згідно із статтею 1\~Закону України\~«Про оборону\~України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Статтею 79\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України\~є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної\~Конституцією\~та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією. Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Аналогічну правову позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 9 ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. В даному випадку предметом позову є саме відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21). Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч.ч. 2, 3, 4\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. З огляду на положення частини 5\~статті 23 Цивільного кодексу України\~моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається із матеріалів справи, до початку повномасштабного військового вторгнення РФ на територію України позивач проживав у м. Горлівка Донецької області. Після окупації Російською Федерацією Донецької області, зокрема м. Горлівка, представники збройних формувань РФ вчиняли дії, які пригнічують честь та гідність позивача, у зв`язку із чим, з метою уникнення загрози життю, здоров`ю та свободі, позивач змушений був залишити місце свого проживання та виїхавши до підконтрольної Україні території\~с. Новолуганське Артемівського району Донецької області. Суд вважає, що незаконне утримання, застосування побиття, катування та тортур відносно позивача представниками збройних формувань Російської Федерації, безумовно спричинило позивачу моральну шкоду. Що стосується розрахунку компенсації за завдану позивачу моральної шкоди, то суд виходить з такого. Гроші виступають\~еквівалентом моральної\~шкоди.\~Грошові кошти\~як загальний\~еквівалент всіх\~цінностей,\~в економічному\~розумінні «трансформують»\~шкоду в\~загальнодоступне вираження,\~а розмір\~відшкодування «обчислює»\~шкоду.\~Розмір визначеної\~компенсації повинен,\~хоча б\~наближено,\~бути мірою\~моральної шкоди\~та відновленого\~стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21), постанова Верховного Суду у складі Першої палати Касаційного цивільного суду від 31.03.2025 року у справі № 363/4821/23 (провадження № 61-17013св24)). 01.01.2016 року Європейський суд з прав людини оприлюднив «Правила суд\~компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди. ЄСПЛ, спираючись на норми, закріплені у Європейській конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифіковані Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВАР, затвердивши «Правила суду\~компенсація шкоди», виходив з того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених Європейською конвенцією, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Підпунктом 15 пункту 3 вище вказаних Правил встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявники, які вважають себе жертвами більш одного порушення Європейської конвенції, можуть вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~вказано, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ прийнято ряд рішень у справах щодо виплати компенсації за збитки нематеріального характеру через примусове переселення особи. Зокрема, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Лоізіду проти Турецької Республіки, Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію Збройними Силами Турецької Республіки Північного Кіпру, де народився й проживав позивач, в розмірі 20000,00 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 року Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС\~євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро). За змістом статей\~192\~та\~524\~ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 14\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від 18 грудня 2009 року № 14«Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою\~статті 192 ЦК\~законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, валютою суми по відшкодування моральної шкоди, в даній справі, є національна валюта України - гривня. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його прав, умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду в сумі 3\~667\~320,00 грн., що згідно відомостей НБУ на 11 квітня 2025 року (день постановлення рішення), офіційний курс євро до гривні складає 45,8415 (80000 х 45,8415 = 3\~667 320), у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, згідно з п. 22ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Відповідно до п. п. 2 п.1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно з\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 липень 2019 року складає 2007,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивачів у повному обсязі про стягнення суми спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України в розмірі 3\~667\~320,00 грн., а позивач в свою чергу звільнені від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду, а тому саме з відповідача держави Російська Федерація на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10\~035,00 гривень (2007 грн. х 5). На підставі викладеного,

Outcome: approved