Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до відповідача Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 170 443, 00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та 07 жовтня 2024 року був звільнений за власним бажанням. В день звільнення відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Вважає невиплату відповідачем заробітної плати у сумі 170443,00 грн протиправною. Також вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення судом. Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03 березня 2025 року відповідач отримав поштове відправлення з ухвалою про відкриття провадження у справі, копіями позовної заявою та додатків. 19 березня 2025 року представником відповідача Новак К.А. через підсистему «Електронний суд» надано відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначає, що згідно p довідкою №304/23 від 06 березня 2025 року сума не виплаченої заробітної плати становить 170 443,00 грн. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з російською федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки, і, як наслідок, великі фінансові збитки відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на підприємстві протягом 2015-2017 років, простої, триденний режим роботи на підприємстві протягом 2018 року, одноденний режим роботи на підприємстві протягом 2019-2023 років, затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертає увагу, що протягом 2019-2023 років та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи, які додаються. З 28 лютого 2022 року і до 01 вересня 2022 року підприємство знаходилось на простої, що підтверджується відповідними наказами. З січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. При цьому підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але й інтереси інших працівників, забезпечити можливість функціонування підприємства. Щодо вимоги Позивача стягнення на підставі статті 117 КЗпП України середнього заробітку зазначає, що відповідно до Постанови Верховного суду України у справі №761/9684/19 від 26 червня 2016 року встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Просить не стягувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до норм статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Враховуючи той факт, що [PERSON] був звільнений з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» з 07 жовтня 2024 року, до суду звернувся 19 лютого 2025 року, то відповідно строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли. Враховуючи вищенаведене, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. 24 березня 2025 року представником позивача [PERSON] надано відповідь на відзив, в якій зазначає, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, для звернення до суду за вирішенням трудових спорів встановлений тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Так дійсно, позивач був звільнений 07 жовтня 2024 року, але, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, не була проведена в день звільнення; про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець його письмово не повідомив. Про суму заборгованості позивач дізнався з довідки відповідача від 13 січня 2025 року №304/4. Отже, строк звернення до суду за захистом порушеного права, має обчислюватися з 13 січня 2025 року. Стосовно посилання відповідача на перебування підприємства в тяжкому економічному стані, як на підставу звільнення від відповідальності, а саме виплатити заборгованості заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, зауважує, що докази, надані відповідачем, як підставу для відмови у стягненні середнього заробітку на користь Позивача не є доказами, які б підтверджували відсутність обов`язку щодо виплати заборгованості та середнього заробітку. Вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача сум заборгованості по заробітній платі в розмірі 170 443,00 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 89 140,82 грн. 26 березня 2025 року отримане клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи без участі представника відповідача. 09 квітня 2025 року від представника позивача [PERSON] отримане клопотання про розгляд справи без участі позивача [PERSON] та його представника, в якому позовні вимоги підтримані в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] з 14 травня 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 07 жовтня 2024 року був звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно з довідками ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 13 січня 2025 року №304/4 (надана позивачем) та від 06 березня 2025 року №304/23 (надана відповідачем), позивачу [PERSON] відповідачем ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» не виплачена заробітна плата у сумі 170 443,00 грн, у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 7768,00 грн; за червень 2021 року 9094,00 грн; за лютий 2022 року 8823,00 грн, за березень 2022 року 1147,00 грн; за лютий 2023 року 7607,00 грн; за квітень 2023 року 6976,00 грн; за липень 2023 року 7880,00 грн; за серпень 2023 року 8400,00 грн, за вересень 2023 року 9156,00 грн, за грудень 2023 року 5580,00 грн, за січень 2024 року 5980,00 грн, за березень 2024 року 12475,00 грн, за квітень 2024 року 6263,00 грн, за травень 2024 року 7243,00 грн, за червень 2024 року 10911,00 грн, за липень 2024 року 10300,00 грн, за липень 2024 року 4261,00 грн, за вересень 2024 року 11140,00 грн, за жовтень 2024 року 29439,00 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 170443,00 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 170443,00 грн. Зазначена сума заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачена, доказів протилежного відповідачем суду не надано. При цьому суд вважає, що строки звернення до суду позивачем не порушені, оскільки, як він зазначає, про розмір заборгованості він дізнався з довідки від 13 січня 2025 року, звернувся до суду 19 лютого 2025 року, тобто в межах тримісячного строку з дня одержання ним письмового повідомлення про суму заборгованості. Відповідачем не надано суду доказів того, що позивачу було письмово повідомлено про суму заборгованості по заробітні платі раніше. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно зі статтею 117\~КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до довідки ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 10 березня 2025 року №304/34 середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 683,27 грн. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 08 жовтня 2024 року і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період з 08 жовтня 2024 року по 08 квітня 2025 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 08 жовтня 2024 року по 08 квітня 2025 року складає: 132 дня х 683,27 грн = 90191,64 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90191,64 грн. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд вважає, що посилання представника відповідача на неможливість виконання відповідачем ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» зобов`язань перед працівниками по виплаті нарахованої заробітної плати, а також передбаченої законодавством компенсації за затримку розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності та тяжкий економічний\~стан не виключає вини відповідача у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1337,11 грн. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1337,11 грн.

Outcome: approved