Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-13 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Матір [PERSON] - відповідачка [PERSON] з 2017 року належним чином не виконує свої батьківські обов`язки відносно сина та проживає окремо. Таким чином, дитина проживає з позивачем, який займається її вихованням, створив всі необхідні умови для розвитку та навчання дитини, в той час як його матір - відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та залишається чужою для дитини. Виходячи з наведеного, позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.12.2024 року, провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Витребувано від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської радивисновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 10.03.2025 року підготовче провадження в цивільній справі було закрито, а справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні, що відбулось 02 квітня 2025 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Надали суду пояснення, з яких вбачається, що відповідачка знаходиться на утримання позивача з яким проживає спільно, в той час як відповідачка проживає в іншому місці, своїх батьківських обов`язків не виконує, матеріально не допомагає, не займається вихованням дитини та не бажає займатися дитиною. В свою чергу, позивач пояснив суду, що відповідачка, на момент народження дитини мала прізвище « [PERSON] », але потім вона його змінила на прізвище « [PERSON] ». Представник третьої особи до суду не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Згідно поданої заяви від 07.03.2025 року № 269/02.16 просила суд провести судовий розгляд без її участі, позовні вимоги підтримала. Заслухавши пояснення сторін в ході судового розгляду справи та дослідивши письмові докази наявні в матеріалах судової справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого повторно 19.04.2024 року Вознесенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [INFO] народився [PERSON] . Згідно даного свідоцтва про народження, батьками [PERSON] вказано [PERSON] та [PERSON] . Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі та на момент спільного проживання та народження спільної дитини відповідачка мала прізвище від попереднього шлюбу « [PERSON] », що підтверджується рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 10.09.2012 року у справі № 1413/904/2012. Згідно з Витягами з реєстру територіальної громади від 24.05.2024 року за № 2024/006069193 та № 2024/006069315 позивач разом із сином [PERSON] зареєстровані спільно за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідок Виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 21.05.2024 року № 236 та від 02.04.2025 року № 130, позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та до складу його сім`ї входять мати: [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 22.05.2024 року № 1-179 позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та на його утриманні та вихованні перебуває неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Мати дитини [PERSON] участі у житті та вихованні дитини не приймає. Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 04.06.2024 року вбачається, що перевіркою матеріально-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що разом із позивачем проживає його мати та син [PERSON] , [INFO] . Сім`я проживає у приватному будинку, що належить матері позивача, має опалення, воду та водовідведення в літній кухні. В будинку дві жилі кімнати, одну з яких відведено під дитячу кімнату та прохідна кімната в якій мешкає позивач. В дитини є власна кімната, яка об лаштована для навчання та дозвілля. Предмети першої необхідності та речі по сезону в наявності, продукти харчування є. Санітарно - гігієнічні норми дотримано, в будинку чисто та сухо. З характеристик на позивача, виданих старостою Таборівського старостинського округу б/н та б/д (остання характеристика затверджена 03.04.2025 року) судом встановлено, що позивач проживає разом з матір`ю та сином за адресою: [ADDRESS] . Самостійно виховує сина. Характеризується позитивно, працює по найму. В конфліктних ситуаціях не помічений. В свою чергу, судом також встановлено, що син позивача - [PERSON] навчається у 8-А класі Таборівського ліцею Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, про що свідчить довідка від 28.05.2024 року № 109. З характеристики Таборівського ліцею Бузької сільської ради б/н та б/д вбачається, що у даному ліцею [PERSON] навчається з 1 - го класу, виховується батьком, в той час як мати не приймає участі в його вихованні та не проживає в сім`ї. Дитина характеризується середнім рівнем успішності, є уважним учнем, завжди виконує домашнє завдання та завжди свідомо виконує правила поведінки, користає повагою у вчителів. Судом також встановлено, що дитина перебуває на обліку в медичному закладі та є здоровою людиною. Рішенням Виконавчого комітету Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 31.01.2024 року № 35 [PERSON] було надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, як такому, що зазнав психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, що не потребують доведення у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України. Як вбачається з висновку оцінки потреб сім`ї, соціальна картка № 100 складений 06.06.2024 року та акту оцінки потреб сім`ї № 114/140 проведеної за період з 04.06.2024 року по 10.06.2024 року родину позивача із сином визнано такою, що опинилась у складних життєвих обставинах, головними чинниками чого слугувало бажання позивача позбавити батьківських прав матір своєї дитини. 29 липня 2024 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини Бузької сільської ради на якій було розглянуто заяву позивача щодо надання рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно їх спільної дитини - [PERSON] . Як вбачається зі змісту Витягу з протоколу № 1 від 29.07.2024 року на засіданні позивач вказував на тривалий термін неприйняття участі відповідачкою у вихованні сина. Повідомив, що вся турбота про сина лягла на його матір та нього. Від народження дитини [PERSON] не проявляла особливої турботи та уваги до дитини, постійно була зайнята своїми справами та створенням іншої сім`ї. Не цікавиться сином, матеріально не допомагає та повністю усунулась від виконання батьківських обов`язків. В свою чергу відповідачка [PERSON] під час засідання просила надати можливість налагодити відносини із сином. Згідно з довідкою - характеристикою [PERSON] наданої Вознесенським РУП ГУ НП в Миколаївській області б/н та б/д вбачається, що за місцем проживання громадянка [PERSON] характеризується посередньо, іноді зловживає спиртними напоями, заслуховувалась на адміністративній комісії Бузької територіальної громади. З наданого суду висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Вознесенського району Миколаївської області від 24.12.2024 року № 430 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживали громадянським шлюбом, в результаті чого народився син, [PERSON] , [INFO] . З 2017 року мати самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, займалася налагодженням свого особистого життя, дитина залишилась проживати в родині батька. На протязі майже семи років мати не цікавилась життям та здоров`ям дитини, усі клопоти по її вихованню та утриманню на себе взяв батько та його матір. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 29.07.2024 року мати дитини просила не позбавляти її батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] та надати їй можливість налагодити контакт із сином. Проте, з того часу ніяких позитивних змін між матір`ю та дитиною не відбулося. Мати продовжує шукати виправдання своїм вчинкам, пояснюючи своє самоусунення від виконання батьківських обов`язків тим, що у неї важке матеріальне становище. Таким чином, за вказаним висновком органу опіки та піклування. Видається доцільним позбавити відповідачку батьківських прав відносно своєї дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Встановивши наведені обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питання про можливість позбавлення батьківських прав відносно неї матері. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02 жовтня 2019 року по справі справа № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зазначив: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.05.2023р. у справі № 607/2631/15-ц. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно приписів частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом з пояснень сторін та підтверджується матеріалами справи, сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Однак, з 2017 року мати [PERSON] - відповідачка [PERSON] проживає окремо, а син перебуває на утриманні батька та бабусі, з якими спільно проживає. Таким чином, на протязі 8 років позивач займається вихованням та утриманням сина, забезпечивши йому матеріальну підтримку, належний розвиток, створивши умови та забезпечивши навчання в ліцеї, в той час як відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, матеріальної допомоги не надає та фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. За результатами судового розгляду судом встановлено, що бездіяльність відповідачки по відношенню до виконання батьківських обов`язків має тривалий постійний характер, і такі дії можна розцінити як ухилення від виховання дитини за свідомою винною поведінкою відповідачки, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Виходячи з встановлених обставин, суд приходить до висновку, що така тривала бездіяльність відповідачки призвела до розриву зв`язків між нею та її сином. При цьому, з липня 2024 року відповідачка мала можливість змінити своє ставлення до дитини, що свідчить із висновку органу опіки та піклування, натомість вона не вчинила відповідних дій для налагоджування контакту із власною дитиною. Отже, у суду є підстави вважати, що змінити поведінку відповідачки у кращий бік неможливо. Суд враховує, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19). За таких обставин, суд, приймаючи до уваги встановлені сукупністю доказів факти у ході повного, всебічного й об`єктивного їх з`ясування, оцінюючи характер ставлення відповідачки до дитини, усвідомлюючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, проте, діючи в інтересах дитини, вважає за необхідне позбавити відповідачку батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, суд наголошує на тому, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачка має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (ст. 169 Кодексу). Крім цього, суд враховує, що відповідно до частини 3 статті 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Зі змісту абзацу 7 пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" вбачається, що одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Виходячи з цього, незалежно від того, що позивачем не заявлено відповідних вимог щодо стягнення аліментів на дитину з відповідачки, суд вбачає підстави для їх стягнення з відповідачки. Згідно частини 1 статті 180 та статті 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частинами 1, 2 статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, в частині 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Outcome: approved