Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-10 00:00:00

23.01.2025 через систему «Електронний суд» до суду надійшла позовна заява, в якій представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №С-505-006166-18-980 від 31.10.2018 у розмірі 94109.32 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.10.2018 між АТ «Ідея Банк» відповідачем укладено Угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки №C-505-006166-18-980. Відповідно до договору Банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлюваної Кредитної лінії по рахунку. Максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000 грн. Ліміт Кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди - 30\~000.00 грн. Визначення суми Кредитної лінії, що може бути доступна Клієнту, протягом строку дії відновлювальної Кредитної лінії, здійснює Банк в межах встановленого Угодою максимального ліміту Кредитної лінії без будь-яких обмежень. Відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії - 24,00% річних. Підписанням відповідного Кредитного договору Позичальник також приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи Банку. На виконання умов вищевказаного договору АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконало повністю. Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. Всупереч умов Кредитного договору Відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушив взяті на себе договірні зобов`язання. 25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» і позивачем було укладено Договір Факторингу №01.02- 31/23, відповідно до якого АТ «Ідея Банк» відступило свої Права Вимоги, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло Право Вимоги за Первинними Договорами, в розмірі Заборгованостей Боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників, в т.ч. за до відповідача за договором №C-505-006166-18-980 від 31.10.2018. Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору №C-505-006166-18-980 від 31.10.2018, заборгованість відповідача станом на дату подачі позову, складає 94109.32 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 29 561,84 грн., заборгованість за відсотками - 64 547,48 грн., заборгованість за іншими процентними платежами - 00,00 грн., які представник позивача просить стягнути на користь позивача. Представник відповідача - адвокат Мотальова-Кравець В.Ю. надала до суду заяву, в якій просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що ТОВ "Свеа Фінанс" звернулось з позовною вимогою до Відповідача про стягнення заборгованості за Кредитним договором № С-505-006166-18-980 від 31.10.2018, яке набуло на підставі Договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 укладеного з АТ Ідея Банк. Оскільки, Відповідач належним чином не виконував своїх обов`язків за кредитним договором, виникла заборгованість в розмірі 94 109,32 грн., з яких 29 561,84 грн. - заборгованість за основним боргом та 64 547,48 грн. - заборгованість за відсотками. Обґрунтовуючи розмір заборгованості Позивач посилається на розрахунок заборгованості, який, згідно матеріалів долучених Позивачем до позовної заяви викладений у формі довідки про розмір заборгованості станом на 25.07.2023 року, із змісту якої не вбачається за можливе прослідкувати ключові складові розрахунку заборгованості, включаючи насамперед період розрахунку, процентну ставку, суми платежів сплачених Відповідачем, суми коштів, які були враховані Позивачем в рахунок погашення основного боргу та процентів, при цьому, згідно виписки по банківському рахунку Відповідача від 25.07.2023 року, останнім в період строку кредитування на погашення основного боргу та процентів було сплачено грошові кошти в сумі 64 863,38 грн. Зазначена вище довідка-розрахунок заборгованості не відповідає вимогам статей 77, 79 ЦПК України та не може бути врахована судом, як доказ по справі, що в реалії відображає суму заборгованості Відповідача перед Позивачем в період строку кредитування. З урахуванням наведеного, сума заборгованості Відповідача перед Позивачем належно не обґрунтована та недоведена. Враховуючи, що із наданих суду Позивачем доказів не можливо встановити період здійснення розрахунку заборгованості слід відмітити наступне. Згідно пункту 3 Паспорта споживчого кредиту до даного Кредитного договору, строк кредитування становить 12 місяців. В порядку ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України Позивачем не надано суду доказів пролонгації строку кредитування. Враховуючи відсутність будь-яких належних розрахунків заборгованості, в тому числі і за період кредитування, позовні вимоги являються такими, що задоволенню не підлягають. Представник позивача надав заяву, в якій просила розглядати справу без їх участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з`явився. Представник відповідача - адвокат Мотальова-Кравець В.Ю. в судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі, підтримала позицію, викладену у заяві від 31.03.2025 (відзиві). Крім того, просила суд врахувати, що виходячи з відомостей, що містяться у виписці по рахунку, наданій позивачем, станом на 30.06.2020 заборгованість у її клієнта перед ьанком взагалі відсутня. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. 31.10.2018 між АТ «Ідея-Банк» та відповідачем укладено угоду С-505-006166-18-980 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки (копія а.с.10-11), яка укладається згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування; найменування банківського продукту Card Blanche Blue ID INS OnLine; банк відкриває клієнту поточний рахунок у валюті гривня та випускає міжнародну платіжну картку MasterCard; банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт 200000.00 грн.; ліміт, доступний на моменту кладення угоди 30000.00 грн.; процентна ставка за користування кредитом 24.00 % річних; розмір обов`язкового мінімального платежу визначається згідно з тарифами банку. Укладаючи угоду сторони погодилися, що клієнт ознайомлений з умовами договору; клієнт доручає банку договірне списання грошових коштів з рахунків клієнта на рахунок ПрАТ «СК «Уніка життя» клієнт підтвердив дійсність всіх наданих ним банку документів; кредит одержується на поточні потреби та не пов`язаний з підприємницькою діяльністю. Крім того наявні інші запевнення клієнта, згода на обробку персональних даних, відповідальність за прострочення виконання зобов`язання та інші умови. На копії наявні ознаки власноручного підпису клієнта. Надано до суду також копії: - тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб 0 нових клієнтів банку (а.с.12), в яких зазначено наступні істотні умови кредитування: розмір кредитного ліміту 1000-200000 грн.; обслуговування кредитної заборгованості 4 % щомісячно, обслуговування основної картки 10.00 грн. в місяць; відсоткова ставка 24 % річних, розмір обов`язкового мінімального платежу 8 % від суми фактичної заборгованості. Наявні інші тарифи по надаваним послугам. На копії наявні ознаки власноручного підпису клієнта; - заяви № С-505-006166-18-980 про акцепт публічної оферти АТ «Ідея банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк» від 31.10.2018 (а.с.13), підписану клієнтом власноручно; - паспорта споживчого кредиту. Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма), підписаний клієнтом власноручно 31.10.2018 (а.с.14-15), в якому зазначено наступні істотні умови кредитування: тип кредиту кредитна лінія; сума/ліміт 1000.00 грн. 200000.00 грн.; строк 12 місяців; мета споживчі цілі; спосіб надання кредитна лінія на поточний рахунок споживача, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів; процентна ставка 24.00 % річних, фіксована; плата за обслуговування 4 % від залишку заборгованості на кінець місяця; послуги страховика 1% від суми фактичної заборгованості на кінець розрахункового періоду, але не менше 20.00 грн.; - заяви клієнта від 31.10.2018 (а.с.16), підписану власноручно, щодо надання дозволу на повідомлення його будь-яким чином про банківські продукти і послуги, пропозиції тощо, а також щодо надання згоди на передачу його інформації третій стороні з метою її перевірки; - прибуткового позабалансового ордеру від 31.10.2018 на суму 01.00 грн. (а.с.19); - заяви відповідача щодо ознайомлення та погодження з умовами страхування б/д з ознаками власноручного підпису заявника (а.с.20); - згоди фізичної особи суб`єкта кредитної історії та письмова згода фізичної особи клієнта Банку від 31.10.2018 з ознаками власноручного підпису заявника (а.с.21) щодо надання згоди на доступ до його кредитної історії та дозвіл на сповіщення його будь-яким чином про банківські продукти і послуги, пропозиції тощо; - виписка по рахунку віз 25.07.2023 за період з 31.10.2018 по 25.07.2023 (а.с.61-64) на підтвердження користування позичальником коштами. На підтвердження переходу права вимоги за договором С-505-006166-18-980 до суду надано копії: - договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Росвен інвест України» (а.с.23-29), згідно якого до останніх за плату переходить право грошової вимоги до боржників в день підписання відповідного реєстру боржників; - платіжної інструкції №9317 від 26.07.2023 (а.с.30) щодо здійснення оплати за договором факторингу №01.02-31/23; - реєстрів боржників №1, 2, 3 (перший і останній аркуші) (а.с.31-33); - витягу з реєстру боржників №3 до договору факторингу №01.02-31/23 п.1733 (а.с.34), щодо кредиту №С-505-006166-18-980 від 31.10.2018; - рішення єдиного учасника ТОВ «Росвен інвест Україна» від 25.03.2024 №1 (а.с.35) щодо зміни назви на ТОВ «Свеа Фінанс» Надано до\~суду довідку\~ розрахунок\~заборгованості [PERSON] \~за кредитним\~договором С-505-006166-18-980\~від 31.10.2018\~(а.с.22),\~згідно якої\~станом на\~25.07.2023\~заборгованість становить\~94109.32\~грн.,\~з яких\~29561.84\~грн.\~ заборгованість\~за основним\~боргом;\~64547.48\~грн.\~ заборгованість\~за нарахованими\~відсотками. При цьому суд зазначає, що вказаний розрахунок не є деталізованим та не містить інформації щодо порядку нарахування процентів та сум, на які нараховувалися зазначені відсотки. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.\~ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1.\~ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення\~параграфа 1\~цієї глави,\~якщо\~інше\~не встановлено\~цим\~параграфом\~і не\~випливає\~із\~суті кредитного\~договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~512\~ЦК України\~кредитор у\~зобов`язанні\~може бути\~замінений іншою\~особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові і відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Крім того, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1\~ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст.1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З положень частини 1, 2\~ст. 1056-1 ЦК України\~вбачається, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За\~ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~ст.629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування»(далі також -Закон України № 1734-VIII), який набрав чинності 10 червня 2017 року. За статтею 11\~Закону\~України\~«Про\~захист\~прав\~споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України № 1734-VIII. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону № 1734-VIIIта\~підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21), Відповідно до частини 4 статті 263\~ЦПК\~України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У той же час суд вважає за необхідне зазначити наступне. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215\~ЦК\~України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої\~статті 216ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі статтями 11,18\~Закону\~України\~«Про\~захист\~прав\~споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статті 47 Закону України\~«Про\~банки\~і\~банківську\~діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до частини п`ятої статті 12\~Закону\~України\~«Про\~споживче\~кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами\~ЦК України\~мають різний зміст. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша\~статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати\~з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта\~статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у\~статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Сторони строк договору визначили, погодили строк договору, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. У відповідності зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою\~статті 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до\~статті 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою\~статті 267 ЦК України\~особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта\~статті 267 ЦК України). Отже, припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 (н/п 4-10 цс 18). Судом встановлено, що на момент розгляду справи у матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували правильність нарахування позивачем відсотків за кредитним договором, зокрема в частині визначення періоду такого нарахування, а також сум, з яких виходив первісний кредитор, нараховуючи такі відсотки, оскільки в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості взагалі. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені обліков0і документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20. У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Виписка з особового рахунка, на який посилається позивач не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, сплату тіла кредиту, відсотків, комісії, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначена виписка з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Схожі за змістом обставини встановлені Київським апеляційним судом судом в постановах від 22 вересня 2023 року у справі № 752/10157/22, від 08 січня 2024 року у справі № 754/3192/23. Недоведеність обставин, на існуванні яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові і, відповідно, якщо не доведені обставини, на яких наполягає відповідач - це є підставою для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року справа № 383/821/22, провадження № 61-5935св23. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Згідно ч.ч.1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Виходячи з викладеного суд вважає, що позивачем доведено факт укладення договору №С-505-006166-18-980 від 31.10.2018, факт відступлення права вимоги за вказаним договором позивачу; відповідачем не надано доказів щодо поважності невиконання зобов`язань. При цьому суд зазначає, що надані позивачем довідку-розрахунок та виписку по рахунку суд не може вважати належними та беззаперечними доказами правильності нарахування відповідачу суми заборгованості по кредиту та відсоткам за користування кредитом, оскільки з їх змісту не є зрозумілим, яку суму кредиту використовував відповідач, яка сума за кредитом була ним сплачено в якості погашення заборгованості, з яких сум виходив первісний кредитор розраховуючи відсотки за користування кредитом та за який період нараховано заборгованість. Крім того суд зазначає, що деталізований розрахунок заборгованості до суду не надано. Таки чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід залишити без задоволення. Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.\~ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд розподіляє судові витрати згідно зі статтею 141 ЦПК України. Згідно ч.ч.1,2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:\~\~1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд вважає за доцільне судові витрати, понесені ТОВ «ФСВЕА ФІНАНС», при зверненні до суду залишити за позивачем.

Outcome: dismissed