Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Позов мотивує тим, що 17 серпня 2023 року невстановлена особа, яка назвала себе « [PERSON] » шляхом обману та зловживання довірою змусила [PERSON] здійснити без належної правової підстави ряд грошових переказів на банківську карту третьої особи [PERSON] . З даного приводу позивач звернувся з електронним зверненням ID [NUMBER] від 23 серпня 2023 року до Управління протидії кіберзлочинам у м. Києві Національної поліції України, що підтверджується відповідною електронною відповіддю Національної поліції України на вказане звернення. Згідно відповіді Солом`янського УП ГУНП в м. Києві, яку позивач зміг отримати в результаті звернення до прокуратури, випливає, що за результатами перевірки складу злочину не вбачається і таким чином матеріали не були внесені до ЄРДР, з чим позивач не погоджується. Проте сам факт переказу грошових коштів без достатньої правової підстави на банківську карту третьої особи відноситься до цивільно-правових відносин та є підставою для звернення до суду з даним позовом. Так 17.08.2023 року позивачем на банківську карту відповідача № [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк» без належної правової підстави було здійснено переказ грошових коштів на загальну суму 85 000 грн. 00 коп. Відтак, наведені обставини свідчать про відсутність будь-яких зобов`язань між сторонами, а також що кошти помилково без наявності правових підстав були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами та про те, що перераховані кошти являються безпідставно отриманими відповідачем. 23 квітня 2024 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва справу було залишено без руху. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року справу передано до Бориславського міського суду Львівської області, за територіальною підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2024 року визначено суддю Слиша А.Т. 27 вересня 2024 року ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 15 листопада 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяву від 04 квітня 2025 року про розгляд справи за їх відсутності, щодо винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився та не подав відзиву, а також будь-яких інших клопотань. У відповідності до положень ст.ст.280-284\~ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. На підставі ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач відповідно до квитанції № К381-5Т59-60КХ-СК07 від 17.08.2023 року на банківський рахунок № [NUMBER] перерахував грошові кошти в розмірі 34 000,00 грн. Відповідно до довідки про операцію №694990902975 від 17.08.2023 року позивачем на банківську карту відповідача № [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк» без належної правової підстави було здійснено переказ грошових коштів на суму 10\~000,00 гривень. Згідно довідки про операцію №617706358760 від 17.08.2023 року позивачем на банківську карту відповідача № [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк» без належної правової підстави було здійснено переказ грошових коштів на суму 25\~000,00 гривень. Також, позивачем на банківську карту відповідача № [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк» без належної правової підстави було здійснено переказ грошових коштів на суму 25 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією про платіжну інструкцію №dfdc88ea-cc89-4adc-b0fd-93686cc41d0c від 17.08.2023 року. Відповідно до відповіді АТ КБ "ПриватБанк" №20.1.0.0.0/7 -241127/65990-БТ від 02.12.2024 року банком було ініційовано детальну перевірку, в ході якої було підтверджено інформацію щодо власника рахунку № [NUMBER] : ПІБ [PERSON] ; дата народження [INFO] ; ІПН - [NUMBER] ; паспорт серія і номер [NUMBER] ; ким видано Бориславським МС ГУ ДМС України у Львівській області; дата видачі 07 травня 2014 року; адреса: [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що надані суду докази, у своїй сукупності, підтверджують факт отримання коштів відповідачем від позивача без достатньої правової підстави. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Положення глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга\~статті 1212 ЦК України). Аналіз статті 1212\~ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 910/1238/17). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що ст.\~1212\~ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як зазначав Верховний Суд, норми ст.ст.\~1212, 1213\~ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Водночас, у постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл.83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Враховуючи вищезазначене, норми ст.\~1212,\~1213 ЦК України\~застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Проаналізувавши викладені норми чинного законодавства України та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки із матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування позивачем відповідних коштів відповідачу. Згідно з вимогами статті 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунту- ються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від харак- теру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення кошти у загальному розмірі 85 000,00 гривень, як безпідставно набуті. Окрім цього, відповідно до ст.141\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а відтак з відповідача на користь позивач підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1816,80 грн.

Outcome: approved